Vokály
Důležité faktory u vokálů: kvantita, kvalita, přízvuk, pozice ve slově (resp. rytmickém celku), typ slabiky (zavřená x otevřená)

Fakta:
–	latinský systém měl 5 krátkých a 5 dlouhých vokálů a 4 diftongy (ae, oe, eu, au), které se vyslovovaly jako diftongy; délka (kvantita) byla relevantní (viz legit x lēgit)
–	románské jazyky poukazují na změnu tohoto systému
–	rozdíly v kvantitě přestávají být relevantní (jako je tomu v ČJ, viz hrabě x hrábě; být/bít x byt/bit; žíla x žila; sléz x slez!; zásyp x zasyp!; pýcha x píchá; jiní x jíní; mládí x mladí) a stávají se sekundárními (viz španělština, kde délka souvisí s přízvukem, je doplňková, problémy Španělů s výslovností sheet x shit)
–	rozdíly v kvalitě (otevřenost x zavřenost) se staly relevantními; latinské dlouhé byly sekundárně více zavřené a krátké více otevřené, tyto rozdíly nabyly na důležitosti. Sousední vokály (přední e, i a zadní o, u) se sbližují: krátké se otevírají a dlouhé se zavírají (krátké i a dlouhé e; krátké u a dlouhé o)
–	výsledný vokál má také souvislost s přízvukem – jinak se chovají vokály v přízvučné a jinak v nepřízvučné slabice
–	ve všech částech Románie změny neproběhly stejně:
Přízvučná slabika (Janson 1979, Mechanisms of Language Change in Latin, str. 15)
západní a centrální oblast (francouzština, italština, jazyky Pyr. pol.):
ī	ĭ	ē	ĕ 	ā	ă	ŏ	ō	ŭ	ū	
i	ẹ	ę	a	o˛	ọ	u	

sardština, jih italské Lukánie:
ī	ĭ	ē	ĕ	ā	ă	ŏ	ō	ŭ	ū	
i	e	a	o	u	

oblast Balkánu (bud. rumunština), východ italské Lukánie:
ī	ĭ	ē	ĕ	ā	ă	ŏ	ō	ŭ	ū	
i	ẹ	ę	a	o	u	

Sicílie, Kalábrie, jih Puglie
ī	ĭ	ē	ĕ	ā	ă	ŏ	ō	ŭ	ū	
i	ę	a	o˛	u	

Latinské diftongy:
eu zaniklo s několika málo slovy, ve kterých se v kl. lat. vyskytovalo
ae dalo kolem poč. letopočtu otevřené ę, které se vyvíjelo stejně jako otevřené ę z krátkého ĕ
oe dalo kolem poč. letopočtu zavřené ẹ s identickým vývojem jako ostatní zavřená ẹ
au se v některých případech zachovalo až do rom. jazyků (aurum > aur v rumunštině, dále v jihoit, rétorom., staré provensálštině), v jiných oblastech (např. v Umbrii) au > o už 2. stol. před n. l.: Claudius – Clodius, cauda – coda, auricula – oricla. V poč. slabice se disimiluje na a, pokud je v násl. slabice u: Augustus > agosto, auscultare > ascultare > it. ascoltare, stšp. ascuchar, vlivem předpony ex escuchar.

Tabulka doplněná o diftongy:
ī	ĭ 	ē	oe	ĕ 	ae	ā	ă	ŏ	ō	ŭ	ū	
i	ẹ	ę	a	o˛	ọ	u	

O probíhajících změnách se dozvídáme z „chyb“ v písemných materiálech, např. (Herman, El latín vulgar, str. 40–41): rigna (tj. regna), tris (tj. tres), minsis (tj. mensis), sene (tj. sine), claressimus (tj. clarissimus), honure (tj. honore), territurium (tj. territorium), nomero (tj. numero), tomolo (tj. tumulo), filie (tj. filiae)

V dalším vývoji v románských jazycích docházelo k tzv. diftongizaci (štěpení) přízvučného otevřeného ę a o˛. Kastilština, aragonština a asturština diftongizovaly na /jé/, psáno v dnešní šp. ie; /wò/ > /wá/ > /wé/, psáno v dnešní šp. ue v otevřených i zavřených slabikách, kdežto katalánština, portugalština a galicijština neštěpí a mají monoftongy /è/, /ò/. Italština a francouzština štěpí diftongizují jen v otevřené slabice (končí na vokál), nikoliv v zavřené (končí na konsonant). Přízvučné otevřené ę a o˛ (sekundárně i zdloužené – ve šp. v obou typech slabik, v it. a fr. pouze v otevřené) se totiž pravděpodobně vyslovovalo ve dvou složkách, od zavřenější artikulace k otevřenější > diftong.
Příklady:
FERA > šp. fiera, katal. fera, galic. fera, port. fera, it. fiera, fr. fière („pyšná“, „hrdá“)
PORTA > šp. puerta, katal. porta, galic. porta, port. porta, it. porta, fr. porte
(Podle Zavadil 1998, Vývoj španělského jazyka I., str. 87nn.)

Nepřízvučná slabika (západorománská varianta):
Ve všech variantách dochází k ještě větší redukci než v přízvučné slabice, v sicilské variantě je v pretonické slabice dokonce jen trojice i/a/u (detaily viz Janson 1979, Mechanisms of Language Change in Latin, str. 15). V západorománské (šp., it., fr.)

ī	ĭ	ē	ĕ	ae	oe	ā	ă	ŏ	ō	ŭ	ū	
i	e	a	o	u	

–	i a e v hiátu se vyvinuly v semivokál (před)/semikonsonant (po) zvaný jod, který sehrál důležitou roli při palatalizacích filius [filjus], mulier [muljer]; v Pompejích iamus místo eamus, peria místo pereat, valia místo valeat
–	u a o v hiátu podobně v polosamohlásku zvanou wau, App. Pr. cloaca non cluaca; puella non poella
–	v některých případech (po skupině konsonantů, po znělém konsonantu) z i, e, u nemusí vzniknout semivokál, ale mohou zmizet: duodecim > dodeci(m) > šp. doce, it. dodici; Neapolis > Napoli
–	přízvuk zůstává ve většině případů na stejné slabice jako v kl. lat., výjimky: vokál před skupinou muta cum liquida se stává přízvučným; i a e v hiátu ztrácí přízvuk; posun přízvuku na kořen slova u složených slov typu conficio, doprovázený návratem původní kořenové hlásky, tj. např. displácet (tzv. rekompozice)
–	přízvuk je důrazový, na přízvučném vokálu se vyčerpá velká část artikulačního úsilí a zbude málo na pre a posttonické vokály > synkopa, apokopa, menší škála vokálů
–	synkopa (mizení nepřízvučného vnitřního vokálu mezi konsonanty), nedochází k ní ve všech případech stejně. na začátku slova se nepř. vokály udržují; i, e, u mizí častěji než o a hlavně než a; často k ní dochází v sousedství sonanty r, l, m, n (calidus > caldus).
–	synkopa už v předchozí historii latiny, od předlit. období dále: *pos(i)no > pono; periculum – periclumi; dominus – domnus (už Plautus); homine > (h)omne > hombre; App. Pr. frigida non fricda; speculum non speclum; tabula non tabla
–	apokopa (mizení koncového vokálu nebo větší části slova): quomodo > como
–	protetické i, později e před počáteční skupinou s (řecké z) + konsonant: spiritus > ispiritus; hyperurbanismem též storia místo (h)istoria; ve šp. z i > e: schola > escuela;, scribere > escribir; spatha > espada; v it. protetická hláska jen ve větším celku z důvodu eufonie: la sposa – per isposa; la scuola – in iscuola
–	asimilace: novacula („břitva“) > šp. navaja
–	disimilace: rotundus > šp. redondo

Komentář
Vysvětlení příčin a průběhu těchto změn a stanovení jejich chronologie není jednoduchou záležitostí. Chybí řada údajů o situaci v klasické latině, o jednotlivých vrstvách latiny (lidová latina) i o pozdějším vývoji směrem k románským jazykům. Dochované texty nám bohužel neposkytují dostatek informací.
Problém přízvuku
Charakter a případné proměny latinského přízvuku jsou dosud nevyřešeným problémem. Pro klasickou latinu se většinou počítá s melodickým přízvukem, i když ani to není jisté, protože např. informace antických autorů nemusí být v tomto směru věrohodné (vliv řecké gramatické tradice). Potom mělo dojít ke změně melodického přízvuku v důrazový (Herman v El latín vulgar uvádí používané argumenty – gramatikové od 4. stol. mluví o důrazovém přízvuku a vzniká přízvučná poezie). Tato změna měla způsobit některé změny – např. oslabení nepřízvučných vokálů a zdloužení krátkých přízvučných vokálů a tím způsobit stírání rozdílů v délce vokálů. Zároveň Herman upozorňuje, že maďarština má silný důrazový přízvuk a zároveň fonologické opozice v délce, nejsou to tedy neslučitelné jevy. Pro předliterární latinu se také uvádí důrazový přízvuk na první slabice, protože v té době docházelo v latině k tzv. předhistorickému přehlasování/oslabování. Takovéto změny místa i charakteru přízvuku nejsou příliš přijatelné, ale vysvětlení zatím chybí. Existuje také názor, že v lidové latině byl po celou dobu důrazový přízvuk. Ostré rozdělování mluvené a psané, „nízké“ a „vysoké“ latiny neodpovídá skutečnosti; otázkou je eventuální latentní přítomnost důrazu v klas. lat.
Nevyrovnanost systému
T. Janson (1979) se pokouší načrtnout možná vysvětlení této změny. Se sociolingvistickými faktory je podle něho třeba zacházet opatrně a přes nepochybné regionální rozdíly ve výslovnosti nelze připisovat celou změnu např. vlivu substrátových jazyků, mj. i vzhledem k jejich počtu. Polemizuje také s názorem o vlivu nevyrovnanosti vokalického systému, ke které mělo podle některých dojít např. po monoftongizaci ae. Uvádí, že obecná tendence jazyků k vyrovnanosti nevysvětluje, proč došlo ke změně v konkrétním jazyce, na konkrétním místě a v konkrétním čase. Kromě toho existují systémy, kde je opozice v délce např. jen u jednoho páru a přitom se systém nemění. Na základě paralel s francouzštinou a švédštinou vidí možné vysvětlení na fonetické úrovni, konkrétně ve snižování postižitelnosti v délce, tj. v trvání, ze strany posluchačů. Trvání při tom není dáno jen opozicí v kvantitě vokálu, ale také např. pozicí, tempem řeči, emfatickým důrazem. Z toho plyne, že rozdíly v délce mohou dobře fungovat jen v některých pozicích, kde je posluchač schopen je dobře rozlišit. Na základě zkušeností ve švédštině formuluje hypotézu, že starší generace měla díky vzdělání povědomí o délkách a kompenzovala tím rozdíly v kvalitě, které možná ani nevnímala. Mladší generace naopak z nějakého důvodu dostatečné vzdělání, aby zvládla kompenzaci a proto více vnímala rozdíly v kvantitě, které se postupně staly rozhodující. Pro potvrzení této hypotézy chybí údaje o školách a vzdělávání v římské říši. Přispěli k tomu jistě i mluvčí, kteří neměli latinu jako mateřský jazyk. Konečný závěr o příčinách změny nelze vyslovit.
Chronologie
Podobně jako v předcházejících případech je stanovení chronologie problematické. Není např. zřejmé, jestli jednotlivé změny ve vokalickém systému probíhaly zároveň (alespoň částečně) nebo postupně a případně v jakém pořadí, jaká dílčí změna způsobila tu následující. Janson (1979) říká, že jasná jsou pouze fakta, vše ostatní jsou dohady. Jednotliví autoři se liší v zařazování konkrétních změn do určitého období. Velmi obecně mluví Herman (El latín vulgar) o změně v 1. pol. 1. tis., obzvláště v posledních dvou stoletích římské říše. Asi téměř všechny zmíněné jevy, např. záměna i–e a u–o, vznik jodu a wau, au–o, au > a, protetické i, apokopa, jsou doloženy už v 1. stol. po Kr. na nápisech z Pompejí.