Syntax
–	ak. + inf. x vedlejší věta s quod
–	vedle abl. abs. se objevuje nom. a ak. abs. a samostatné absolutní participium, abl. abs. patřil do literárního stylu
–	změny v používání konjunktivu ve vedlejších větách
–	změny u spojek
–	slovosled viz jmenný systém
Ablativ absolutní
–	v pozdní latině se více využívá slovesných možností participia; participium se stává v absolutní konstrukci hlavou (dříve byla hlavou nominální fráze), což dokládá např. samostatné participium řídící VV
–	vedle ablativu absolutního se objevuje nominativ a akuzativ absolutní, smíšené konstrukce (např. ak. + abl.) a samostatná participia na -to
–	akuzativ absolutní se vyvinul spíše vedle abl. absol. z přímého předmětu a spojeného participia než z ablativu absolutního
–	nominativ absolutní je méně častý než akuzativ, vznikl také ze spojitého participia, oba patří do literárního stylu
–	nominativ: benedicens nos episcopus, profecti sumus (Itin. Eg. 17, 7); akuzativ: in hoc loco ubi sanctus melchisedec, aduenientem sanctum Abraam, hostias Deo puras primus optulit (Itin. Eg. 14, 2)
–	smíšené konstrukce (různé pády, hlavně ak. a abl.), např. acceptis ab Eiegio quingentos in munere aureos (Fred. 96, 18); completo matutinas albescente die procedunt (Itin. Anton. Plac. 11); Et completo earum septimanarum uigiliae in Anastase sunt (Itin. Eger. 29, 1)
–	samostatné participium v ablativu; po některých z nich následuje obsahová propozice (realizovaná inf. konstrukcí, ale stále častěji VV s quod), případně časová věta. Příklady: Caecina comperto uanam esse formidinem (Tac. Ann. 1, 66); comperto quod homines essent sine litteris et idiotae (Vulg., Act. 4, 13); excepto si quid Masuri rubrica uetauit (Pers., 5, 90); uocatiuus quoque in Latinis breuis est, excepto cum i terminatur, ut Mercuri (Serv. gramm. final. IV, 453, 10)
–	ze samostatných participií se vyvinuly často předložky (durante, excepto), např. filii quattuor excepto filiabus (Greg. Tur. Franc. 5, 14)
–	dnešní románské jazyky sice mají absolutní konstrukce, ty jsou ale omezeny na psaný projev a ani tam se příliš často nevyskytují
–	ve staré francouzštině se vyskytoval akuzativ absolutní, ale po redukci pádů na jeden nebylo možné konstrukci odlišit, zbylo několik ustrnulých forem typu Dieu aidant
Akuzativ s infinitivem
–	v románských jazycích zaujala místo akuzativu s infinitivem VV s que
–	v pozdní latině se však vedle sebe objevují obě možnosti
–	podle Hermana záleží na pozici obsahové propozice vzhledem k řídícímu predikátu. Pokud je před ním, jedinou možností je ak. + inf. Možnost výběru je jedině v případě, že obsahová propozice následuje po řídícím predikátu. Výskyt VV s quod/quia je podle Hermana nejpravděpodobnější, když agent VV není topic.
–	už v latině možnost věty s quod po některých predikátech, styčné plochy s důvodovými větami. Odtud quia, quoniam jako synonymum quod v obsahových větách
–	věta s quod měla možnost zabránit dvojsmyslům možným v ak. + inf., což mohlo také spolupůsobit na její rozšíření
–	obliba této konstrukce ubírá na absolutní platnosti tvrzení, že lidová latina se vyhýbala hypotaxi a používala převážně parataxi
–	pravděpodobný rovněž vliv řeckého Óti, ale rozhodně nejde o jednoduché převzetí
podobně je tomu u si v obsahových větách tázacích a vlivem řeckého e„.
–	Výchozím bodem pro tázací si byla významová blízkost některých obsahových vět tázacích s větami podmínkovými (viz české „ptám se, jestli to uděláš nebo ne“), např. konstrukce uidere si, dicere si.
–	už u Plauta a Terentia se objevuje tázací si po slovesech videndi, declarandi a sciendi
–	u Augustina se stoupá počet VV s quod v Confessiones, když popisuje dobu po konverzi, což je v souladu s jeho propagací nutnosti přizpůsobit jazyk obyčejným lidem
Spojky
–	z četných podřadících spojek se jich o románských jazyků zachovalo pouze několik: quod (příp. jiná forma od téhož základu), quando, quomodo, si
–	románské jazyky si vytvořily řadu složených spojek a spojkových syntagmat typu porque (perche), para que, aunque, a fin de que, en el caso de que
–	už v pozdní latině se vyskytují různá spojková syntagmata, např. kauzální ab eo quod, per id quod, časové interim quod „zatímco“, mox quod „jakmile“
–	souviselo to také s expanzí quod, která vyžadovala upřesnění o jaký typ VV se jedná
–	v pozdní latině se nicméně setkáváme s klasickými latinskými spojkami, některé z nich však fungují trochu jinak než v klasické latině
–	v pozdně latinských textech se např. objevuje dum s konjunktivem jako synonymum cum historicum; dum se pojí buď s ind. préz. nebo konj. impf. 
–	od 4. stol. dum vyjadřuje vždy současnost, kdežto donec (zřídka quoad) následnost
Konjunktiv ve vedlejších větách
–	nové studie o konjunktivu v různých jazycích potvrzují mínění římských gramatiků, že primární funkcí konjunktivu je vyjádření syntaktických vztahů
–	v pozdní latině zůstala zachována opozice indikativ x konjunktiv, došlo pouze k některým posunům, nikoliv k ústupu konjunktivu, jak se soudilo dříve
–	způsob používání indikativu a konjunktivu je také odlišný u jednotlivých autorů, listy nalezené ve Vindolandě nevykazují žádné důležité inovace, kdežto v listech z Egypta se nachází indikativ místo konjunktivu (quid est quod mi non rescripsisti si panes percepisti CPL 303, 1–4) a na nápisech z Afriky se objevuje konjunktiv místo indikativu, a to zvláště ve vztažných a důvodových větách
–	problém u konjunktivu: na jedné straně nezávislý konjunktiv mající modální rysy a na druhé konjunktiv ve VV, který osciluje mezi gramatickým významem (vyjádření podřízenosti) a vlastní sémantickou hodnotou (modální odstíny)
–	podle P. Molinelli lze situaci znázornit jako kontinuum mezi sémantickou a gramatickou hodnotou konjunktivu
–	jednotlivé případy se pohybují po této škále podle míry propojení vedlejší a hlavní věty. Těsněji je např. spojena obsahová věta s ut než konsekutivní věta s ut, protože obsahová propozice obsazuje pozici jednoho z argumentů hlavní predikace.
–	střídání indikativu a konjunktivu je častější v časových a důvodových větách, konjunktiv se objevuje tam, kde je VV syntakticky těsněji spojena s VH
–	tam, kde má konjunktiv  pouze gramatickou funkci, je považován za jediný znak subordinace; ve VV s volnějším spojením s VH může být konjunktiv spíše výsledkem výběru mluvčího jako vyjádření jeho postoje k obsahu věty
–	náčrtek kontinua z P. Molinelli, „Sequences of tenses and mood selection in Late Latin“, in Calboli (ed.), Papers on Grammar V, Bologna 2000, str. 133
–	v díle Řehoře z Tours se indikativ (ale také konjunktiv) vyskytuje v konsekutivních, podmínkových větách, v nepřímých otázkách a obsahových s quod, quia. Konjunktiv má tendenci expandovat do ostatních VV, jako jsou časové, důvodové a srovnávací věty
–	ve vývoji románských jazyků převládl indikativ v nepřímých otázkách (s výjimkou italštiny, kde je známkou vysokého stylu), i v tomto případě se uvažuje s vlivem řečtiny, kde byl indikativ
v latině byl vývoj v nepřímých otázkách následující:
–	archaická latina: běžně indikativ, konjunktiv pouze ve speciálních případech z pragmatických důvodů (např. rozvažovací konjunktiv), už u Plauta šíření konjunktivu do ostatních vět: dic: quis emit (parataxe); id tu modo me quid vis facere fac sciam (otázka na skutečnost) x quid agam nescio (rozvažovací), scio iam quid velis (rozšiřování do ostatních typů vět)
–	klasická latina: konjunktiv podle souslednosti normou, objevuje se však občas i indikativ (po si ve spontánním jazyce, v případě přetrvávající parataxe, v případě smíšení vztažné a tázací věty – dicam quod sentio/quid sentiam > dicam quid sentio)
–	poklasická a pozdní latina: znovu se objevuje v e větší míře indikativ, je to působením křesťanského jazyka ovlivněného řečtinou, mluvené latiny; výběr indikativ x konjuktiv ovlivněn také stylistickým hlediskem, návrat situace z archaické latiny, kdy konjunktiv jen ve specifických případech
–	situace v textech není jednoznačná, jako v ostatních případech se setkáváme i zde s velkou variabilitou, jednotlivé případy můžou být pouze výsledkem oscilace v přechodném období a ne jinými, např. významovými důvody. Příklad z Řehoře z Tours: quid exhibeant narrant (Mart. 47) x narravit…qualiter meruit (Hist. Fr. 2, 30)
–	ve staré španělštině je pravidlem indikativ, konjunktiv pouze v případě vyjádření pochybností ze strany mluvčího nebo pokud VV předchází před VH: dubdo si es possible (Elicia 203, 3), ni entiendo como te pueda querer mas (Dialogo 13v, 19)
–	také ve francouzštině se konjunktiv objevuje v případě vyjádření nejistoty mluvčího a v někt. dalších případech
–	v italštině se konjunktiv objevuje v psaném projevu se záměrem o pozvednutí na vyšší stylistickou úroveň, v běžném jazyce je situace zhruba stejná jako v ostatních románských jazycích: di volere con questo mutolo provare se cosě č (Decameron III. 1.168) x e domandň di che fosse vestito quel Faziuolo (Decameron III. 7.216)
uplatňování souslednosti časů:
–	v pozdní latině se setkáváme také s „porušováním“ pravidla o souslednosti časů
–	souvislost s fonetickým vývojem a stíráním rozdílů mezi i a e v některých pozicích, konj. impf. a pf. (amarem – amarim, legerem – legerim) mohou dát stejný výsledek. Zmatek mezi těmito vokály je dobře patrný v rukopisech díla Řehoře z Tours, kde se setkáváme s oběma variantami buď ve stejném rukopisu nebo v různých rukopisech. Např. varianty v tomtéž  rukopise: Rectius iam erat tibi, ut, relecta stultitia adque malitia, iam te ad meliora conuerteres et ab hac iactantia, qua semper ferues, abstraheris (abstraheres), ut et tu uitam adipisceris (adipisceres) aeternam et paruolum, quem genuisti, perducere ad legitimam possis aetatem (Greg. Tur. Franc. 8, 31, 9)
–	podobně v Itinerarium Egeriae jsou případy vysvětlitelné nejpravděpodobněji záměnou i a e, např.: Ipsam ergo uallem nos transuersare habebamus, ut possimus montem ingredi (2, 1)
–	v konsekutivních, finálních a v obsahových větách s ut se někdy projevuje tendence používat konj. préz. pro děj obrácený do budoucnosti nebo všeobecně platný děj, což má destruktivní vliv na souslednost
–	neustále se však vyskytuje i konj. impf., a to nejen v časových větách, ale i ve větách účelových
–	nedochází tedy ke zničení systému souslednosti časů, ale ke krizi, která byla vyřešena tím, že konj. plpf. (foneticky výrazný) převzal funkce konj. impf.
–	už v klas. lat. se příležitostně objevuje konj. plpf. místo konj. impf. (Cicero, Petronius)
–	řada příkladů z pozdní latiny: hortatus…Iohannes ut dignum fructum fecissent paenitentiae (Lucif. Athan. 2, 4); ita caput elisit ut uix uiuens erigi potuisset (Greg. Tur. Mart. 19)

Wanner D., 1990: „Le subjonctif de subordination en latin vulgaire: Question indirectes et adverbiales temporelles“, in Calboli G. (ed.), Latin vulgaire – latin tardif II, Tübingen, str.249–280
Molinelli P., 1998: „The Evolution of Subjunctive (Mood and Tenses) in Subordinate Clauses from Latin to Romance“, in García hernández B. (ed.), Estudios de lingüística latina, Madrid, str. 555–570
P. Molinelli, „Sequences of tenses and mood selection in Late Latin“, in Calboli (ed.), Papers on Grammar V, Bologna 2000, str. 133
Herman J., El latín vulgar
Väänänen V., Introduzione al latino volgare