III. Jednotlivá průmyslová práva

Tvůrčí práva

1. PATENTY NA VYNÁLEZY

a) Základní pojmy

VYNÁLEZ

     Vynález je výsledek technické tvůrčí činnosti lidí. Je to
myšlenka, která umožňuje v praxi řešení specifického problému
v oblasti techniky v nejširším slova smyslu. Může se vztahovat
k výrobku nebo k výrobnímu postupu. Některé výsledky technické
tvůrčí činnosti však právo za vynálezy nepovažuje (např. vědecké
teorie, matematické metody, počítačové programy - viz § 3 odst.
2 zákona o vynálezech).
     Vynález je patentovatelný podle práva prakticky všech zemí
při splnění následujících tří podmínek:
(1) řešení je nové, tj. dosud nikde nepublikované, jinými slovy
není součástí stavu techniky,
(2) řešení není zřejmé, tj. patrné kterémukoli odborníkovi bez
tzv. vynálezecké činnosti (tj. tvůrčí cílevědomé činnosti, jejímž
výsledkem vynález nutně musí být) a
(3) vynález je průmyslově využitelný, tj. aplikovatelný pro
tovární nebo jinou podobnou výrobu (nestačí jeho fungování
v laboratorních podmínkách).
     Zřejmost řešení byla definována v rozhodnutí Úřadu
průmyslového vlastnictví ze dne 8. listopadu 1994 (č.j. PV
2995-92) takto: "Za zřejmé se považuje vše, co nepřekračuje
hranice běžné řemeslné nebo inženýrské rutinní práce, vycházející
z profesionálních schopností odborníka v dané oblasti techniky."
     Uvedené tři podmínky může daný vynález za určitých okolností
splňovat a za jiných okolností nikoli, proto se označují jako
subjektivní. Kromě nich existují ještě podmínky objektivní, které
vylučují patentovatelnost určitého vynálezu vždy. Mluvíme
o výlukách z patentovatelnosti, týkajících se např. vynálezů,
které jsou v rozporu se zásadami lidskosti a morálky nebo způsobů
diagnostiky chorob a léčení (viz § 4 zákona o vynálezech).

PATENT

     Patent je formou ochrany vynálezu. Je to veřejná listina,
tedy dokument vydaný státním nebo mezinárodním orgánem
(patentovým úřadem). Obsahuje mimo jiné vyčerpávající popis
vynálezu a konstituuje výlučné právo jeho majitele k jeho využití
(tj. k výrobě, použití, prodeji nebo dovozu). Patentovaný vynález
může být využíván jinou osobou zásadně jen se souhlasem majitele
patentu. Patentová ochrana je časově omezená (ve většině zemí
nejvýše 20 let od podání přihlášky) a neobnovitelná.

PŘIHLÁŠKA VYNÁLEZU A ŘÍZENÍ O UDĚLENÍ PATENTU

     Přihláška vynálezu (v jiných jazycích "přihláška patentu"
- patent application, demande de brevet) je žádost o udělení

patentu na vynález, podávaná k patentovému úřadu. Podává ji buď
původce (autor) vynálezu nebo osoba jiná (např. v případě tzv.
podnikových vynálezů jeho zaměstnavatel). Přihláška musí splňovat
náležitosti formální a obsahové. Musí obsahovat čtyři hlavní
prvky: žádost o udělení patentu, popis vynálezu (tak, aby ho na
základě tohoto popisu dokázal realizovat odborník v dané
oblasti), nároky a anotaci. Je-li to třeba, musí přihláška
obsahovat také nákres.
     Patentový nárok je z právního hlediska nejdůležitější částí
přihlášky (a následně i uděleného patentu). Je vlastně definicí
vynálezu specifikující, v čem je řešení nové a co tedy má být
předmětem ochrany. Nároky jsou rozhodující pro stanovení věcného
rozsahu ochrany. Nárok (definice) má obecnější předvýznakovou
část, ve které se uvede nejblíže vyšší rod, do něhož předmět
spadá, a část význakovou, v níž jsou uvedeny odlišovací znaky.
Obě části jsou odděleny výrazem "vyznačuje se tím, že". Příklad:
Způsob výroby drobných výrobků z plastů, prováděný lisováním,
vyznačující se tím, že roztavená hmota plastu se ze spodní strany
zatlačuje přes kanálky desky do dutin formy a současně se tvaruje
vrchní deska ... Předmětem patentové ochrany tedy nebude výroba
drobných výrobků z plastů jako taková, ale pouze její
specifikovaný způsob.
     Anotace neboli referát (anglicky abstract) je stručné resumé
popisu vynálezu uvedené na první straně přihlášky. Slouží
k rychlé orientaci uživatele patentového dokumentu, aby věděl,
zda je pro něho zajímavý vlastní podrobný popis vynálezu uvedený
na dalších stranách přihlášky.
     Řízení se zahajuje podáním přihlášky vynálezu, která je
nejprve podrobena předběžnému průzkumu, kdy patentový úřad
zkoumá, zda předmět přihlášky je patentovatelný a zda je
v přihlášce vysvětlen tak jasně, aby jej případně mohl odborník
uskutečnit. Není-li předmět přihlášky patentovatelný, úřad ji
zamítne. Přihláška je zveřejněna zpravidla po 18 měsících od
podání. Po jejím zveřejnění může kdokoli podat k úřadu připomínky
k patentovatelnosti jejího předmětu.
     Přihlašovatel může poté podat žádost o úplný (věcný)
průzkum, při němž úřad zkoumá, zda předmět přihlášky splňuje výše
uvedené tři subjektivní podmínky. V kladném případě úřad
přihlašovateli udělí patent, zapíše ho do patentového rejstříku,
zveřejní ho a oznámí v patentovém věstníku. Zveřejnění znamená,
že kdokoli si může výtisk příslušného patentu zakoupit. Obsah
patentu jakožto veřejné listiny není chráněn autorským právem.
     Uvedený postup řízení o přihlášce vynálezu odpovídá současné
české právní úpravě a označuje se za řízení s odloženým
průzkumem. V jiných zemích se můžeme setkat s řízením
sestávajícím pouze z předběžného průzkumu (kdy věcný průzkum se
pro určitou skupinu vynálezů, řidčeji pro všechny vynálezy vůbec
neprovádí, tzv. "registrační systém"), nebo s řízením, kdy se
naopak věcný průzkum provádí hned v rámci průzkumu úplného, a to
automaticky bez žádosti přihlašovatele.
     Majitelem patentu je zpravidla přihlašovatel, tedy často
nikoli sám autor (původce) vynálezu. V současné době je velká
část vynálezů vytvořena v rámci pracovního poměru
a přihlašovateli a tedy i majiteli patentu jsou pak příslušní
zaměstnavatelé (podniky, společnosti, tedy právnické osoby
- srov. §§ 8 a 9 zákona o vynálezech).

ÚPRAVA OCHRANY VYNÁLEZŮ V ČESKÉ REPUBLICE

     Platnou českou úpravu obsahuje zákon č. 527/1990 Sb.
o vynálezech, průmyslových vzorech a zlepšovacích návrzích.
Patenty uděluje Úřad průmyslového vlastnictví v Praze.

USTANOVENÍ PAŘÍŽSKÉ UNIJNÍ ÚMLUVY O PATENTECH

     Pařížská unijní úmluva, stejně jako většina dalších
mnohostranných úmluv z oblasti duševního vlastnictví, byla
zamýšlena jako souhrn pravidel, která měly smluvní státy
respektovat svým vnitrostátním zákonodárstvím. Úmluva však
obsahuje rovněž některé přímo použitelné normy, které mohou být
přímo aplikovány na příslušné vnitrostátní vztahy. Takovéto normy
hmotně právní povahy označuje mezinárodní právo soukromé jako
tzv. přímé normy. Přímou vnitrostátní účinnost pak tyto normy
mají v zemích, kde byly příslušným způsobem začleněny do
vnitrostátního práva (což zřejmě není případ ČR). Nejdůležitější
z těchto přímých norem, které se týkají patentů, jsou
následující:
a) Patenty udělené v různých smluvních státech jsou nezávislé.
Znamená to, že udělení či zamítnutí patentu v jednom státě
nikterak neovlivňuje jeho platnost ve státě jiném.
b) Původce (autor) vynálezu má právo, aby jeho jméno bylo
v patentu uvedeno jako takové, což je praktické u patentů,
jejichž majitelem je jiná osoba.
c) Udělení patentu nesmí být odmítnuto jen proto, že v daném
státě je omezen nebo zakázán prodej patentovaného výrobku nebo
výrobku vyrobeného s použitím patentovaného postupu. Udělení
patentu nesmí být rovněž odmítnuto nebo patent nesmí být zrušen
jen proto, že majitel patentu v daném státě uvedl na trh
patentovaný výrobek nebo výrobek vyrobený s použitím
patentovaného postupu, pokud pochází z jiného, avšak smluvního
státu.
d) Každý smluvní stát může přijmout legislativní opatření
k zavedení nucené licence, směřující k zabránění zneužívání
patentů (tzv. blokážní patenty). Nucená licence (tj. povolení
k využívání vynálezu bez souhlasu majitele patentu) se uděluje na
žádost po třech letech od udělení patentu, resp. po čtyřech
letech od data podání přihlášky, a to proto, že majitel patentu
znemožňuje jeho využívání (zcela nebo zčásti), aniž by k tomu měl
legitimní důvody. Podrobnosti o nucené licenci jsou obsaženy
v kapitole Práva vyplývající z duševního vlastnictví.
e) Úmluva předepisuje členským státům povinnost povolit alespoň
šestiměsíční poshověcí lhůtu k zaplacení poplatků stanovených pro
zachování práv průmyslového vlastnictví. Znamená to, že
nezaplacením poplatku ani v poslední den lhůty právo nezaniká,
avšak pouze za podmínky, že poplatek bude zaplacen nejpozději do
konce dodatečné lhůty, a to případně s přirážkou za prodlení.
Toto ustanovení umožňuje mimo jiné sladit tyto platby s termíny
pro placení daní.
f) Je-li patentované zařízení použito při konstrukci plavidla,
letadla nebo vozidla, které se dostane náhodně nebo na přechodnou
dobu na území smluvního státu, který patentovou ochranu
poskytuje, nepovažuje se to za porušení práv majitele patentu.

USTANOVENÍ DOHODY TRIPS O PATENTECH

     Dohoda TRIPS (články 27 a násl.) obsahuje řadu zejména
hmotně právních ustanovení, která jsou sice v některých směrech
podrobnější než v Pařížské unijní úmluvě, ale takto stanovený
minimální standard je z hlediska českého práva samozřejmostí:
- Předmětem patentu může být jakýkoli vynález, ať se týká výrobku
nebo výrobního postupu, splňuje-li objektivní podmínky
patentovatelnosti. Výjimky z patentovatelnosti v závažných
případech (ochrana veřejného pořádku, životního prostředí apod.)
jsou v Dohodě taxativně vypočítány.
- Doba patentové ochrany je nejméně 20 let od data podání
přihlášky.
- Patent je převoditelný a svolení k jeho využívání je možno
udělit licenční smlouvou.
- Podmínky nucené licence jsou velmi podrobně upraveny v článku
31.
- Je-li předmětem patentu výrobní postup, má se za to, že shodný
výrobek, vyráběný bez souhlasu majitele patentu, byl získán
patentovaným postupem, je-li výrobek získaný tímto postupem nový
a/nebo je-li podstatná pravděpodobnost, že shodný výrobek byl
vyroben výrobním postupem a že majitel patentu nemohl přes
přiměřené úsilí určit skutečně užitý výrobní postup. Toto je
ovšem vyvratitelná domněnka, kde může žalovaná strana prokázat
opak.

b) Ochrana tuzemských vynálezů v cizině a cizích vynálezů
v tuzemsku.

DŮVODY PRO ZAHRANIČNÍ OCHRANU

     Prvořadým důvodem ochrany nejen vynálezů, ale i dalších
průmyslových práv v zahraničí je ochrana českého exportu. Bez
dostatečné průmyslově právní ochrany si nelze představit exportní
činnost do cizího státu, chce-li vývozce udržet a upevnit svou
pozici, případně své monopolní postavení, je-li na daném
teritoriu dobře zaveden. Průmyslově právní ochrana umožňuje
jejich majiteli tato práva výlučně využívat a neomezeně s nimi
disponovat, především prodávat zde své zboží těmito právy
chráněné. To se týká dvojnásob předmětů inovačně významných,
které nelze snadno nahradit jiným řešením. Průmyslově právní
ochrana je důležitá i ve státech, kam výrobce hodlá exportovat
své výrobky v budoucnu. Rozhodnutí v tomto směru je však již
značně rizikové s ohledem na vysoké náklady spojené se získáním
ochrany.
     Dalším důvodem pro zajištění zahraniční ochrany je důvod
licenční, tedy úmysl majitele práva poskytnout využívání svých
práv dalším subjektům na určeném teritoriu. Tato ochrana má smysl
především tam, kde se objeví o licenci zájemce. Jinak jde opět
o značně rizikovou akci.
     Zbývající důvody pro zajištění zahraniční patentové ochrany
jsou spíše komerčně propagačního charakteru. Udělený patent, a to
zejména ve vyspělém státě nebo v rámci Evropské patentové
organizace, je velmi účinnou a levnou reklamou vynálezu, neboť
patentové dokumenty jsou bezplatně šířeny po celém světě a všude
rovněž studovány. Kromě toho patent udělený patentovým úřadem s
pověstí kvalitního průzkumu prakticky zajišťuje úspěch při
přihlašování vynálezu k ochraně i v jiných státech.

TRADIČNÍ SYSTÉM PATENTOVÉ OCHRANY

     Pro patenty platí totéž, co pro jiné součásti duševního
vlastnictví, tedy princip teritoriality. Prostorové účinky
patentů jsou omezeny hranicemi příslušných států. Tradiční systém
ochrany vynálezů vyžaduje proto podání samostatné přihlášky
v každém státě, kde je pro daný vynález patentová ochrana
požadována. Tyto přihlášky se doporučuje podat v průběhu roční
prioritní doby stanovené Pařížskou unijní úmluvou, neboť jinak se
nelze dovolávat priority. (Neznamená to tedy, že po uplynutí
prioritní doby nelze přihlášku podat vůbec, avšak podmínkou je
její nezveřejnění, ke kterému v ČR dochází až po 18 měsících od
podání.) Rok má tedy přihlašovatel na to, aby posoudil nutnost
ochrany svého vynálezu v jednotlivých zemích, pravděpodobnost
úspěchu přihlášky v každé z nich, aby vypracoval, nebo spíše
nechal vypracovat přihlášky pro jednotlivé země (každou podle
specifických požadavků včetně překladů do příslušných jazyků)
a všechny stihl podat. Ve skutečnosti je tato lhůta podstatně
kratší (cca 6 - 9 měsíců), neboť technická příprava přihlášky,
její ověřování a překlady si mohou vyžádat tří i více měsíců.
     Uvedený postup je ovšem značně časově a zejména finančně
náročný. Vyžaduje značné výdaje na zahraniční patentové zástupce,
na znalce-tlumočníky a na poplatky spojené s podáním přihlášky
a s řízením, které mohou být zcela ztracenou investicí v případě
jejího neúspěchu. V průběhu prioritní doby přihlašovatel
pochopitelně nemůže znát výsledek řízení ani o první z podaných
přihlášek a může se tedy stát, že jeho vynález nebude na příklad
splňovat podmínku novosti a přihláška bude v důsledku toho všude
zamítnuta. Je-li přihlašovatelem jednotlivec nebo malá firma,
nemá zpravidla na takovou ochranu svého vynálezu v cizině vůbec
prostředky a musí se buď ochrany vzdát, nebo převést svá práva na
jiný subjekt.
     Každý jednotlivý patentový úřad, k němuž je přihláška
podána, musí provést její průzkum. Tam, kde je součástí řízení
o přihlášce úplný průzkum, každý z těchto úřadů musí provést
příslušnou rešerši, musí posoudit vynález z hlediska
patentovatelnosti a posléze rozhodnout o udělení patentu. Všechny
úřady pracují pochopitelně nezávisle na sobě, každý podle svých
pravidel.
     Nebereme-li v úvahu v minulosti téměř nevyužívanou možnost
žádat o tzv. evropský patent (viz dále), popsaná tradiční cesta
byla až do roku 1991 pro československé přihlašovatele jedinou
cestou, jak mohli získat patentovou ochranu v zahraničí. Byla to
rovněž jediná cesta pro zahraniční přihlašovatele, kteří chtěli
získat ochranu svých vynálezů v Československu.
     Uvedený tradiční systém se kromě těžkopádnosti a nákladnosti
vyznačuje i dalšími komplikacemi: přihlášku vynálezu je třeba
nechat přeložit do úředních jazyků všech zemí, kam bude podána.
I v kladném případě bude výsledkem několik samostatných patentů
s lišícími se patentovými nároky, tedy s nestejným rozsahem
ochrany, i když jde o tentýž vynález. Každý z udělených patentů
se řídí právem státu, kde byl udělen, tedy má v různých zemích
různý režim. Je třeba platit opět do každé země zvlášť udržovací
poplatky v příslušné výši a v příslušných lhůtách.
     V šedesátých letech tohoto století vzrostla především ve
vyspělých zemích aktivita v přihlašování vynálezů k ochraně
takovou měrou, že úvahy o internacionalizaci patentové ochrany
bylo třeba rychle realizovat. Patentové úřady jednotlivých zemí
začaly být přetíženy a hromadily se na nich nevyřízené přihlášky.
Velká část těchto přihlášek byla podávána v různých zemích ve
vztahu k témuž vynálezu, neboť jen tak bylo možno překonat
teritoriální omezenost práv při potřebě ochrany vynálezu ve více
zemích. Stejné úkony činěné jednotlivými patentovými úřady se tak
mnohokrát opakovaly. Všude bylo třeba provést rešerši, podrobit
přihlášku průzkumu, publikovat ji, případně udělit patent.
      Uvedené problémy vedly ke snahám o vytvoření systému,
v němž by se přihlašovatel mohl vyhnout zbytečným formalitám
a zejména multiplicitě stejných úkonů u několika patentových
úřadů, snížit tím náklady a před jejich vynaložením získat větší
jistotu, že jeho přihláška bude v určených zemích přijata. Další
snahy pak směřují k tomu, aby pro patentovou ochranu ve více
státech stačil jediný ochranný dokument podléhající jedinému
právnímu režimu, mezinárodní patent, tedy k překonání
teritoriálního omezení ochrany.
     Uveďme pro ilustraci několik čísel týkajících se přihlášek
vynálezů, ukazujících nejen situaci nyní (1995) a v nedávné době
(1991), ale také její srovnání s obdobím před rokem 1989 (všechny
údaje se týkají bývalého čs. Federálního úřadu pro vynálezy, nyní
Úradu průmyslového vlastnictví, z jehož ročenek byly převzaty):

rok                                            1987   1991   1995

podané přihlášky domácích přihlašovatelů       8866   2186    627
podané přihlášky zahraničních přihlašovatelů   1457   2016   2892
cizí přihlášky PCT žádající ochranu v ČSFR (ČR) --    1618  18101
udělené patenty vč. býv. aut. osvědčení        6633   1401   1299

c) Mezinárodní přihlášky patentů - Smlouva o patentové spolupráci
(PCT)

Překonání teritoriální omezenosti patentových práv se ubírá
naznačenými dvěma směry. Ambicióznější z nich se snaží
o vytvoření patentu, který by měl účinnost ve více státech. To se
svým způsobem již podařilo na regionální bázi zejména v rámci
skupiny zemí Evropy a podobných seskupení v Africe a na většině
území bývalého SSSR. V Evropě byl v 70. letech na základě
Evropské patentové úmluvy vytvořen tzv. evropský patent. Vzhledem
k tomu, že Česká republika intenzivně usiluje o přístup k této
úmluvě, je jí věnována zvláštní kapitola.
     Druhý směr se snaží o internacionalizaci věcně užší, ale
zato na širší teritoriální bázi: byl vytvořen institut
mezinárodních přihlášek patentů, v jehož rámci byla velmi
specifickým způsobem internacionalizována část procedury řízení
o přihláškách (nikoli patentová ochrana samotná). Tento systém
byl zaveden Smlouvou o patentové spolupráci (Patent Cooperation
Treaty), sjednanou ve Washingtonu v roce 1970, která vstoupila
v platnost v roce 1978. Smlouva dala zkratkou svého anglického
názvu (PCT) jméno celému systému jí založenému. Smlouva PCT je
často označována za nejvýznamnější mezinárodně právní instrument
v oblasti patentové spolupráce, a to od dob sjednání Pařížské
unijní úmluvy.
     Smlouva PCT upravuje podání mezinárodní přihlášky vynálezu,
rešerši, průzkum a šíření technických informací v přihlášce
obsažených. Vlastní udělení patentu a obsah patentové ochrany
zůstává plně v pravomoci smluvních států, respektive jejich
patentových úřadů. Smluvní státy PCT tvoří Unii PCT, která je
zvláštní unií ve smyslu ustanovení Pařížské unijní úmluvy. ČSFR
ke Smlouvě přistoupila v roce 1991. ČR je smluvní stranou od
svého vzniku dodnes (taktéž SR).
     Hlavním cílem PCT je v zájmu přihlašovatelů i patentových
úřadů zjednodušit, zefektivnit a zlevnit postup vedoucí k získání
patentové ochrany vynálezu ve více zemích. Systém PCT spočívá
v tom, že podání jediné (mezinárodní) přihlášky má tytéž účinky
jako podání národních přihlášek ve všech smluvních státech, které
si přihlašovatel zvolí. Přihlašovatel tak nemusí v rozmezí
jednoroční prioritní lhůty vynaložit ve všech těchto zemích
nezbytné náklady na překlady, zastoupení, poplatky apod. Tyto
výdaje bude mít až mnohem později a zajména s představou o
šancích na úspěšné ukončení řízení udělením jednotlivých
národních patentů.
     Podstata PCT spočívá v následujícím:
a) namísto několika národních se podává jediná, mezinárodní
přihláška, účinná ve všech smluvních státech, které přihlašovatel
určil,
b) zavádí se jediný formální průzkum mezinárodní přihlášky
prováděný jediným patentovým úřadem,
c) každá mezinárodní přihláška je podrobena mezinárodní rešerši,
d) zavádí se centralizované mezinárodní zveřejňování
mezinárodních přihlášek Mezinárodním úřadem (tj. sekretariátem
Světové organizace duševního vlastnictví),
e) poskytuje se (hojně využívaná) možnost mezinárodního
předběžného průzkumu mezinárodních přihlášek.
Všechny právě popsané úkony tvoří dohromady tzv. mezinárodní fázi
řízení PCT. Na ni navazuje tzv. národní fáze, která již probíhá
před jednotlivými patentovými úřady určených smluvních zemí
a která končí v pozitivním případě udělením patentu a jeho
zveřejněním.
     Mezinárodní přihlášku může podat právnická nebo fyzická
osoba, která je příslušníkem smluvního státu nebo má na jeho
území bydliště (sídlo), a to k patentovému úřadu tohoto státu
(přijímající úřad). V ČR se mezinárodní přihláška podává k Úřadu
průmyslového vlastnictví. Přihlašovatel musí být povinně
zastoupen patentovým zástupcem nebo advokátem. Mezinárodní
přihláška má od data podání stejné účinky jako přihláška národní
podaná v každém z určených států.
     První část mezinárodní fáze je upravena v kapitole I PCT.
Přihlašovatel podává jedinou přihlášku k jedinému úřadu v jediném
jazyce. V přihlášce je třeba vyjmenovat smluvní státy, v nichž je
ochrana požadována (určené státy). Přijímající úřad stanoví tzv.
mezinárodní datum podání a provede formální průzkum přihlášky,
která je poté zaslána Mezinárodnímu úřadu do Ženevy (správce
systému PCT). Kopie přihlášky je zároveň zaslána příslušnému
(předem zvolenému) orgánu pro mezinárodní rešerše. Tento orgán
provede rešerši na stav techniky a vydá zprávu o mezinárodní
rešerši, ve které uvede všechny dokumenty a publikace, které mají
vztah k přihlašovanému vynálezu. Zpráva neobsahuje žádné závěry
ani doporučení.
     Orgány pro mezinárodní rešerše jsou v současné době
patentové úřady Austrálie, Japonska, Rakouska, Ruska, Švédska,
USA a Evropský patentový úřad (EPO) v Mnichově. Tyto úřady jsou
povinně vybaveny tzv. minimální dokumentací PCT ("PCT Minimum
Documentation"), jež zahrnuje úplnou patentovou dokumentaci
vybraných zemí od roku 1920 do současnosti a více než 200 titulů
vědeckých a odborných časopisů z celého světa. Česká republika
zvolila pro rešerše svých mezinárodních přihlášek úřad Rakouska
a EPO.
     Přihlašovatel, který se ze zprávy o mezinárodní rešerši
dozví, že jeho vynález již byl v jiném dokumentu popsán
a nesplňuje tedy podmínku novosti, zpravidla přihlášku stáhne,
neboť nemá šanci na udělení patentů v určených státech. Není-li
tomu tak, je přihláška spolu se zprávou o mezinárodní rešerši
a s případnými změnami nároků zveřejněna krátce po uplynutí lhůty
18 měsíců od data podání (resp. od data priority). Ihned poté je
přihláška a zpráva o mezinárodní rešerši zaslána určeným úřadům,
tj. patentovým úřadům smluvních států, v nichž přihlašovatel žádá
ochranu. Poté následuje buď druhá část mezinárodní fáze nebo fáze
národní.
     Druhá část mezinárodní fáze je upravena v kapitole II PCT,
která však neváže ty smluvní státy, které učinily výhradu. Pro
jejich přihlašovatele je tedy vyloučená. I z hlediska
přihlašovatele je její uplatnění fakultativní, na rozdíl od
kapitoly I, podle které se postupuje ve všech případech.
     Kapitola II umožňuje přihlašovateli požádat o mezinárodní
předběžný průzkum své přihlášky, a to z hlediska kritérií
patentovatelnosti (novost, nezjevnost a průmyslová využitelnost).
V žádosti přihlašovatel zvolí smluvní státy, v nichž požaduje
ochranu a v nichž hodlá výsledky průzkumu použít. Je
pochopitelné, že nelze zvolit smluvní stát, který není
kapitolou´II PCT vázán. Žádost o mezinárodní předběžný průzkum
musí být podána před uplynutím 19 měsíců od data podání přihlášky
(resp. od data priority), aby přihlašovatel získal výhodu
vstoupit do národní fáze až ve 30. měsíci řízení.
     Předběžný průzkum provádějí orgány pro mezinárodní předběžný
průzkum. Jsou to tytéž patentové úřady, které působí jako orgány
pro mezinárodní rešerše, a navíc britský patentový úřad.
Mezinárodní předběžný průzkum je obdoba běžného úplného průzkumu
prováděného národními patentovými úřady. Podle jeho výsledku má
přihlašovatel možnost úpravy přihlášky nebo uplatnění
protiargumentů. Předběžným průzkumem procházejí přibližně dvě
třetiny mezinárodních přihlášek.
     Zpráva o mezinárodním předběžném průzkumu je zaslána
přihlašovateli a zvoleným úřadům. Její závěry nejsou pro nikoho
závazné, avšak přihlašovateli poskytuje spolehlivé vodítko pro
hodnocení jeho přihlášky z hlediska šancí na udělení patentu
v jednotlivých zvolených státech.
     V průběhu mezinárodní fáze podle kapitoly I může
přihlašovatel podle výsledků mezinárodní rešerše změnit nebo
doplnit nároky přihlášky s účinky pro všechny určené státy.
V průběhu mezinárodní fáze podle kapitoly II může přihlašovatel
na základě písemného závěru examinátora během mezinárodního
předběžného průzkumu měnit nebo doplňovat kteroukoli část své
přihlášky.
     Do národní fáze přihláška nevstupuje automaticky, nýbrž na
základě určitých úkonů přihlašovatele. V prvé řadě musí být
zaplacen u každého z určených úřadů národní poplatek. Dále musí
být předložen překlad přihlášky do úředního jazyka každého
z těchto úřadů. Lhůta pro tyto úkony je v jednotlivých státech
30, resp. 20 měsíců od data podání přihlášky (nebo data priority)
podle toho, zda jde či nejde o stát zvolený přihlašovatelem pro
účely mezinárodního předběžného průzkumu do konce 19. měsíce
řízení. Nejsou-li tyto dva úkony provedeny ve stanovené lhůtě,
přihláška ztrácí v daném státě účinnost.
     Národní řízení o přihlášce PCT je stejné jako řízení
o přihlášce podané přímo u národního úřadu. Ten také rozhodne
o tom, zda se spokojí s výsledky mezinárodního předběžného
průzkumu, byl-li proveden, nebo zda věcný průzkum provede ještě
sám. I během národní fáze (v určené lhůtě) má přihlašovatel
možnost změnit nebo doplnit popis vynálezu, nároky nebo nákresy.
     Systém PCT je v současné době celosvětově velmi oblíben,
neboť racionalizuje práci patentových úřadů a šetří peníze
přihlašovatelů. Počet podaných mezinárodních přihlášek vykazuje
roční růst 15% a celkový počet podaných přihlášek od roku 1978
dodnes již výrazně přesáhl čtvrt miliónu, což představuje
ekvivalent více než 6 miliónů národních přihlášek. Více než dvě
třetiny přihlášek jsou podávány v angličtině.
     Cesta PCT je výhodná především u vynálezů, kde přihlašovatel
nemá jistotu o významu a případně o úrovni svého vynálezu.
Smyslem systému PCT je právě vytvořit optimální podmínky pro
získávání patentové ochrany mimo jiné tím, že se maximálně
oddaluje rozhodnutí o výběru států pro tuto ochranu.

d) Překonání teritoriální omezenosti patentů. Evropský regionální
patent

     Překonat teritoriální omezenost patentů se doposud podařilo
na bázi regionální. Regionální patenty existují kromě Evropy (viz
dále) také v Africe (organizace ARIPO sdružující některé
anglofonní státy, OAPI sdružující některé státy frankofonní) a na
území bývalého SSSR (tzv. Eurasijská patentová organizace). Pro
Českou republiku má bytostný význam regionální patent evropský,
o němž je nyní podrobněji pojednáno.
     V roce 1973 byla v Mnichově podepsána pod záštitou Rady
Evropy Úmluva o udělování evropských patentů (běžně zvaná
"Evropská patentová úmluva"). Úmluva vstoupila v platnost v roce
1978 a byla doplněna čtyřmi protokoly a prováděcím předpisem.
Úmluva je zvláštní dohodou ve smyslu Pařížské unijní úmluvy
a zároveň smlouvou o regionálním patentu podle PCT.
     Úmluva vytváří pro smluvní státy společné právo na udělování
patentů na vynálezy (tzv. evropských patentů). Tyto evropské
patenty mají v každém státě stejné účinky, jako patenty národní.
Udělení evropského patentu lze požadovat pro všechny nebo jen pro
některé ze smluvních států.
     Úmluva vytvořila Evropskou patentovou organizaci tvořenou
Evropským patentovým úřadem (European Patent Office/Office
européen des brevets - EPO/OEB) a Správní radou. Sídlo má
v Mnichově s pobočkami v Haagu, Berlíně a Vídni. Jazyky EPO jsou
němčina, angličtina a francouzština.
     Úmluva obsahuje četná hmotně právní ustanovení týkající se
patentového práva. Jedná se vlastně o mezinárodní kodifikaci
patentového práva, které platí vedle úpravy národní a které se
aplikuje pouze na případy, kdy je podána přihláška evropského
patentu. Tu může podat kterákoli osoba (fyzická i právnická).
Nevyžaduje se žádný vztah k některému ze smluvních států, takže
evropskou přihlášku může podat i osoba, která má bydliště nebo
sídlo v nesmluvním státě. Ochranu lze však požadovat jen ve
státech smluvních, přičemž jejich počtem se řídí výše poplatku.
Doba platnosti evropského patentu je 20 let ode dne podání
přihlášky. Evropský patent poskytuje svému majiteli v každém
smluvním státě, pro který byl udělen, stejná práva, jaká by pro
něho vyplývala z národního patentu uděleného v tomto státě.
Je-li předmětem patentu výrobní postup, vztahuje se ochrana i na
výrobky, které byly tímto postupem bezprostředně vyrobeny.
Porušení evropského patentu se posuzuje podle práva smluvního
státu, na jehož území k porušení došlo (lex loci delicti).
     Evropská patentová přihláška má v určených smluvních státech
účinky řádně podané národní přihlášky. Evropská přihláška
poskytuje přihlašovateli ode dne zveřejnění předběžnou ochranu,
kterou jsou tatáž práva, která by pro něho vyplývala z národního
patentu uděleného pro příslušný stát.
     Evropská přihláška musí obsahovat žádost o udělení
evropského patentu, popis vynálezu, nároky, výkresy a anotaci
(referát). Přihláška zakládá povinnost k zaplacení přihlašovacího
poplatku a rešeršního poplatku. Navíc je třeba zaplatit za každý
smluvní stát, ve kterém je ochrana požadována, zvláštní poplatek.
Prioritu podle Pařížské unijní úmluvy je možno uplatnit obvyklým
způsobem.
     Řízení o přihlášce evropského patentu je řízením s odloženým
průzkumem. Přihlašovací útvar EPO provede nejprve předběžný
průzkum přihlášky. Rešeršní útvar poté připraví zprávu o evropské
rešerši. Přihláška je zveřejněna co nejdříve po uplynutí 18
měsíců ode dne podání přihlášky nebo ode dne přiznání práva
přednosti. Zveřejněním se obsah přihlášky stává součástí stavu
techniky a počíná předběžná ochrana vynálezu. Podá-li
přihlašovatel písemnou žádost o provedení úplného (věcného)
průzkumu, je povinen zaplatit poplatek za průzkum. Po provedení
tohoto průzkumu průzkumový útvar rozhodne o udělení patentu.
     Rozhodnutí o udělení evropského patentu nabývá účinnosti
dnem, kdy je oznámeno v Evropském patentovém věstníku. Proti
takto oznámenému udělenému patentu je možno podat do 9 měsíců od
oznámení písemné odůvodněné námitky, o kterých rozhoduje
v kontradiktorním řízení námitkový útvar EPO.
     Proti rozhodnutím přihlašovacího, průzkumového, námitkového
a právního útvaru lze podat stížnost, a to ve lhůtě dvou měsíců
od doručení napadaného rozhodnutí. Ve lhůtě čtyř měsíců od téhož
data musí být stížnost písemně odůvodněna. Stížnost má odkladný
účinek a rozhoduje o ní stížnostní útvar EPO.
     Kromě stížnostního útvaru působí v EPO Velká stížnostní
komora, která rozhoduje o právních otázkách zásadní povahy. Její
rozhodnutí jsou závazná pro stížnostní útvar při rozhodování
o podaných stížnostech. Organizace obou orgánů má určité rysy
organizace soudní. Při rozhodování o podaných stížnostech
nepodléhají EPO.
     Přihlašovatel nebo majitel evropského patentu může podat
žádost o změnu na národní patent v případech, kdy evropská
přihláška byla vzata zpět nebo zamítnuta nebo byl-li evropský
patent odvolán. Mezinárodní přihlášky, podané podle Úmluvy PCT,
mohou být předmětem řízení před EPO.
     EPO vede Evropský patentový rejstřík. Zápisy do tohoto
rejstříku se provádějí až po zveřejnění přihlášky. EPO rovněž
vydává oficiální publikace, jako Evropský patentový věstník
a Úřední list EPO.
     Evropský patentový úřad patří mezi největší patentové úřady
světa. V současné době má zhruba 4OOO zaměstnanců. Hlavní sídlo
je v Mnichově, část je dislokovaná v Rijswijku u Haagu a menší
pobočky v Berlíně a ve Vídni.
     Už ve stadiu podání přihlášky patentu se projevuje první
velká výhoda integrovaného systému: namísto patentového průzkumu
prováděného paralelně a stejně v každé zemi, kam by byl vynález
přihlášen, provádí se jediný průzkum v EPO. Jedná se o velmi
kvalifikovaný průzkum podstaty přihlášeného vynálezu, tj. jeho
novosti a technické pokrokovosti. Znamená to ve svých důsledcích
podstatné snížení nákladů na zpracování každé přihlášky, a to
nejen z hlediska přihlašovatele, ale i členských států. K tomu je
třeba dodat, že národní patentové úřady menších států nemají
dostatečné prostředky pro kvalitní patentový průzkum a některé
z nich ho ani neprovádějí (např. Švýcarsko, s výjimkou přístrojů
pro měření času), čímž se snižuje kvalita a zvyšuje
pravděpodobnost napadení uděleného patentu. Přesun řízení
o přihlášce patentu na EPO vede ke snížení počtu národních
přihlášek a k úsporám pracovních sil v národních úřadech. Počet
přihlášek evropských patentů činí v současné době více než 55
000 ročně (oproti 3 600 v r. 1978). Přesun přihlašovatelů k EPO
se projevuje snížením počtu národních přihlášek v členských
zemích: v r. l977 v nich bylo podáno celkem přes 263 000
přihlášek, zatímco v r.l986 již jen necelých 137 000, tedy 48%,
a to i přesto, že počet přihlašovaných vynálezů rok od roku
roste. Pokud jde o přihlašovatele, v zásadě velké firmy dávají
přednost evropskému patentu, zatímco drobní přihlašovatelé volí
přibližně z poloviny cestu národních patentů ve vybraných
členských státech.
     Centralizace udržování platnosti patentu má obdobné výhody.
Celková menší pracovní náročnost se odráží ve výrazně nižších
udržovacích poplatcích, než by byly ty, které by držitel patentu
musel zaplatil dohromady ve všech příslušných národních úřadech.
     Výše rozpočtu EPO činila v r. l987 460 mil. DM. Hlavními
příjmy jsou poplatky za zpracování přihlášky a za udržování
platnosti patentu. V r. 1982 přešel EPO na samofinancování, tj.
od této doby neplatí členské země žádné příspěvky. Dimenze EPO
umožňují nasazení nejmodernější techniky při zpracování přihlášek
vynálezů a pro vedení a využívání obrovského objemu dokumentace.
V pokročilém stadiu je realizace projektu úplné automatizace
(komputerizace) veškeré činnosti. Již dnes jsou přihlášky
evropských patentů přijímány zčásti ve strojně čitelné formě (na
disketách) a automaticky vkládány do informačního systému. Ten
zahrnuje nejen proceduru zpracování těchto přihlášek až do stadia
udělení patentu, ale je také informační databází vědeckotechnické
informace obsažené v patentových dokumentech EPO.
     Výhody evropského patentu spočívají především v
následujícím:
- Vynález je chráněn jediným patentem v kterémkoli členském státě
(podle přání přihlašovatele).
- Náklady na získání evropského patentu jsou podstatně nižší než
by tomu bylo při získávání patentů v jednotlivých členských
státech.
- Přihláška se podává v jediném jazyce; do jazyků států, v nichž
byla ochrana požadována, se překládá až udělený patent.
- Vysoká kvalita rešerší a zejména věcného průzkumu zaručuje
udělení "silného" patentu, jehož úspěšné napadení je velmi
nepravděpodobné.
- Evropský patent má i propagační význam, neboť je pro
potencionální obchodní partnery zárukou kvality patentovaného
vynálezu.
     EPO je velmi zdařilým prvkem v evropské integraci. Daří se
naplňovat cíle Mnichovské dohody o udělování evropských patentů,
jimiž jsou především usnadnit a posílit ochranu vynálezů
v členských státech při současném snížení nákladů na obdržení
a udržení této ochrany. Přihlašovací a udržovací poplatek se
platí sice vyšší, než v kterémkoli národním úřadě, ale
nesrovnatelně nižší, než by byl součet národních poplatků
v zemích, v nichž se ochrana požaduje, jsou-li více než dvě.
Poplatek za řízení o průměrné přihlášce včetně udělení patentu
účinného v 8 členských státech činí cca 11 000 DM.
     I když EPO nemá žádnou právní ani institucionální návaznost
na Evropská společenství, považuje se za velmi důležitý element
evropské hospodářské integrace a proto Dohoda o přidružení ČR k
ES uložila České republice vstup do této organizace, který se
připravuje pro nejbližší dobu.

Členské státy: Belgie, Dánsko, Irsko, Itálie, Finsko, Francie,
Lichtenštejnsko, Lucembursko, Monako, Německo, Nizozemí,
Portugalsko, Rakousko, Řecko, Španělsko, Švédsko, Švýcarsko,
Velká Británie (18).

Státy, na jejichž území je možno rozšířit účinky evropského
patentu: Albánie, Litva, Lotyšsko, Slovinsko.

e) Patentová informace a dokumentace. Mezinárodní patentové
třídění

PATENTOVÁ DOKUMENTACE JAKO ZDROJ TECHNOLOGICKÉ INFORMACE

     Patentové dokumenty (přihlášky vynálezů, udělené patenty,
dodatkové patenty apod.) neplní jen ochrannou funkci, ale slouží
i dalším právním, technickým a ekonomickým účelům. Jsou především
hlavním zdrojem technologické informace, přičemž ve srovnání
s jejími ostatními prameny mají četné výhody:
1. V době svého vydání obsahují patentové dokumenty nejnovější
technologické informace. Je to pochopitelné, neboť jejich
předchozí zveřejnění by znamenalo ztrátu novosti.
2. Patentové dokumenty různých zemí mají převážně unifikovanou
strukturu, což usnadňuje využití jejich informační hodnoty.
3. Patentové dokumenty převážně obsahují informace, které nejsou
zveřejněny v jiných pramenech, a to ani později. Odhaduje se, že
v celosvětovém měřítku více než 80% technologických informací je
obsaženo právě v patentových dokumentech a pouze necelých 20% je
publikováno v odborném tisku. Patentová dokumentace je tedy
naprosto nezbytným pramenem informací pro veškerý technický
výzkum a vývoj, ať ho provádí kdokoli kdekoli na světě. Patentová
dokumentace je pochopitelně potřebná i pro patentové úřady, které
by bez rešerše a průzkumu nemohly posuzovat přihlášky nových
vynálezů.
4. Patentové dokumenty uvádějí zatřídění vynálezů. Jednotlivé
patentové úřady třídí patentové dokumenty podle oborů techniky,
k nimž patří. Za pomoci klasifikačních symbolů lze tak rychle
vyhledat právě ty dokumenty, které jsou předmětem zájmu.

ŠTRASBURSKÁ DOHODA O MEZINÁRODNÍM PATENTOVÉM TŘÍDĚNÍ

     Přístup k patentové informaci (tj. informaci obsažené
v patentových dokumentech) je podmíněn přístupem k těmto
dokumentům, jakož i jejich pokud možno snadným použitím
- potřebné dokumenty by měly být rychle a spolehlivě vyhledatelné
a údaje v nich obsažené by měly být co nejsrozumitelnější.
     Pokud jde o vlastní přístup k patentové dokumentaci, má
většina patentových úřadů vlastní fondy, pokrývající kromě
vlastních dokumentů i určitý počet cizích zemí. Na příklad český
Úřad průmyslového vlastnictví má ve svém fondu přes 20 miliónů
patentových dokumentů zahrnujících přibližně 40 zemí. Tento fond
je veřejně přístupný a je využíván především těmi zájemci, kteří
nepoužívají služeb zahraničních komerčních patentových databází
nebo nemají k dispozici soubory patentových dokumentů zaznamenané
na optických discích (CD-ROM).
     Odhaduje se, že celosvětový objem patentových dokumentů činí
zhruba 40 miliónů, přičemž na jeden vynález připadá v průměru 9
patentových dokumentů. Patentové dokumenty jsou vydávány ve více
než 100 zemích. Počet těchto dokumentů publikovaných každý rok
dosahuje v celosvětovém měřítku přibližně jeden milión. Vynálezy
vznikají ve všech oblastech vědy a techniky, a to nejvíce
v oblastech chemie, elektřiny a mechaniky. Masa technologických
informací obsažených v patentových dokumentech je obrovská
a pokrývá prakticky všechny oblasti. Tyto informace musí být
dostupné všem, kdo je potřebují. Pouhá publikace a rozšíření
dokumentů nestačí, neboť jejich počet je příliš vysoký
a rozmanitost jejich obsahu příliš velká. Je proto třeba mít
k dispozici systém, který by umožnil určit a vyhledat patentové
dokumenty, které se vztahují k určitým oblastem techniky.
     Každý stát proto musí používat třídící (klasifikační)
systém, který dovoluje každý jednotlivý vynález zařadit pod
určitou položku a podle klasifikačního symbolu této položky jej
pak opět vyhledat. Na světě bylo dosud vytvořeno několik
národních klasifikačních systémů. Československo nevypracovalo
nikdy svůj vlastní systém. Jako svůj národní systém používalo
v minulosti velmi rozšířený systém německý.
     Šíření patentových dokumentů jednotlivých zemí však nezná
hranic. Patentové dokumenty jsou mezi patentovými úřady
jednotlivých zemí vyměňovány a ten, koho zajímá stav techniky
v určité oblasti, musí konzultovat nejen dokumenty domácí, ale
i zahraniční. Bylo proto velmi žádoucí vypracovat mezinárodně
jednotný systém třídění vynálezů. To se stalo Štrasburskou
dohodou o mezinárodním patentovém třídění, uzavřenou dne 24.
března 1971. Dnes má tato dohoda, doplněná v roce 1979, téměř 30
smluvních stran, mezi nimiž je i Česká republika. Mezinárodní
patentové třídění (MPT) je však fakticky užíváno celkem v asi 70
zemích.
     Hlavním závazkem smluvních stran je používat MPT pro třídění
vynálezů a uvádět klasifikační symboly na všech patentových
dokumentech. Hlavním právem smluvních stran je podílet se na
práci při zdokonalování tohoto třídícího systému.
     MPT rozděluje celou oblast techniky na 8 oddílů (sekcí)
označených velkými písmeny, z nichž každý tvoří jeden svazek
oficiální publikace MPT. Jsou to:

     A.  Lidské potřeby
     B.  Průmyslové techniky a doprava
     C.  Chemie a hutnictví
     D.  Textil a papír
     E.  Stavebnictví
     F.  Mechanika. Osvětlování a topení. Vytápění. Zbraně.
         Práce s trhavinami
     G.  Fyzika
     H.  Elektřina (elektrotechnika)

     Nejvíce vynálezů je přihlašováno z oblasti odpovídající
oddílu C (chemie), následuje H (elektrotechnika) a F (mechanika).
Oddíly se dále člení na třídy, ty dále na podtřídy, skupiny
a podskupiny několika řádů. MPT obsahuje v současné verzi
přibližně 64 000 základních položek.

     Příklad klasifikačního symbolu:

                 A  21   B   1 / 06
                 │   │   │   │   │
                 │   │   │   │   │
oddíl      ──────┘   │   │   │   │    lidské potřeby
(pododdíl)           │   │   │   │    potraviny, tabák
třída      ──────────┘   │   │   │    pece a trouby na pečení
podtřída   ──────────────┘   │   │    pekařské pece a přístroje
skupina    ──────────────────┘   │    pekařské pece
podskupina ──────────────────────┘    - vytápěné radiátory

     Vývoji techniky je nutné přizpůsobovat také MPT, které je
tak každých pět let novelizováno.

f) Budapešťská smlouva o mezinárodním uznávání uložení
mikroorganismů pro účely patentového řízení

     Jednou z podmínek udělení patentu je popsání vynálezu, který
je jeho předmětem. Je-li vynález tvořen průmyslovým produkčním
mikroorganismem, nestačí jeho slovní popis. Vzorek mikroorganismu
musí být uložen u specializované instituce vybavené příslušným
zařízením. Při podávání přihlášky ve více zemích by k tomu muselo
dojít ve všech těchto zemích, což by znamenalo zbytečnou
duplicitu a podstatné zvýšení nákladů pro přihlašovatele.
     Tuto situaci řeší Smlouva o mezinárodním uznávání uložení
mikroorganismů pro účely patentového řízení, uzavřená v Budapešti
dne 28. dubna 1977 (vstup v platnost 19. srpna 1980). ČR je její
smluvní stranou a tedy i členským státem Budapešťské unie.
     Základem smlouvy je povinnost států, které připouštějí nebo
ukládají uložení mikroorganismu pro účelu patentového řízení, aby
toto uložení mohlo být provedeno u kteréhokoli "mezinárodního
ukládacího orgánu" - tedy u jediného pro všechny státy, kde je
přihláška vynálezu podána. "Mezinárodní ukládací orgán" je
vědecká instituce, někdy zvaná "sbírka kultur", kde mohou být
mikroorganismy uloženy a skladovány. Jedním z těchto orgánů je
i Československá  sbírka   mikroorganismů  Masarykovy  univerzity
v Brně.

2. UŽITNÉ VZORY

     Užitný vzor nebo model je technické řešení, které nedosahuje
dimenze vynálezu, které však nicméně přesahuje rámec pouhé
odborné dovednosti. V České republice je ochrana užitných vzorů
upravena zákonem č. 478/1992 Sb. o užitných vzorech. Ochrana se
užitnému vzoru poskytuje na základě zápisu do rejstříku užitných
vzorů, vedeného u Úřadu průmyslového vlastnictví.
     Užitné vzory se někdy v systematice průmyslových práv řadí
do kategorie průmyslových vzorů. Svou podstatou však mají blíže
k patentům. Tomu odpovídá také celosvětový trend, který řadí
užitné vzory k patentům a v některých zemích jsou dokonce užitné
vzory považované za "malé patenty". Pařížská unijní úmluva uvádí
"užitné modely" ve výčtu elementů průmyslového vlastnictví.

3. PRŮMYSLOVÉ VZORY

a) Základní pojmy

POJEM PRŮMYSLOVÉHO VZORU

     Průmyslový vzor chrání výsledek tvůrčí činnosti, jímž je
určitý vzhled výrobku, určený potencionálním spotřebitelům.
Chrání tedy vnější uspořádání výrobku, které je původní a má
charakter estetický, nikoli funkční. Je to ornamentální (ozdobný)
nebo estetický aspekt výrobku. Ornamentální aspekt může spočívat
ve tvaru, v obrysu, ve vzoru (kresbě), v barvě výrobku nebo
v kombinaci těchto znaků. Musí být proto vnímatelný zrakem. Aby
mohla být průmyslovým vzorem, musí být vnější úprava výrobku nová
a průmyslově využitelná. Průmyslovým vzorem není technické nebo
konstrukční řešení výrobku (jedná se tedy o tzv. "vkusový vzor").

     Vzhled výrobku je jedním z faktorů, které na trhu odlišují
výrobky téhož druhu a obdobných parametrů, pocházející od různých
výrobců. Spotřebitel si v těchto případech bude vybírat podle
kritéria estetického.
     Některé vzory však mohou mít vliv na užitné vlastnosti
výrobku, na příklad tvar střenky nože, vzorek na pneumatice, tvar
boty, tvar karosérie automobilu apod., nebo mohou dokonce být
jednodušším technickým řešením. Takové vzory mají zcela jiný
charakter. Jsou označovány jako "vzory užitné" a blíží se
kategorii vynálezů. Předmět ochrany je u nich stejný jako
u vynálezu - technické řešení, tedy funkčnost určující užitnou
hodnotu výrobku bez ohledu na estetický aspekt.
     Ochrana průmyslového vzoru tedy dopadá na případy, kdy vzor
je zapracován do výrobku (např. jako jeho tvar) nebo reprodukován
na jeho povrchu (např. ve formě ornamentu). Nedopadá naproti tomu
na situace, kdy jiní výrobci produkují stejné nebo podobné
výrobky stejných funkčních vlastností a přitom nepoužijí ani
neaplikují elementy tvořící součást chráněného vzoru.
     Terminologicky se někdy rozlišují průmyslové "vzory"
a "modely". Toto rozlišení je typické pro frankofonní státy a je
založeno na tom, zda předmět vzoru je dvojrozměrný nebo
trojrozměrný. Tak kresba bude vzorem, zatímco tvar předmětu
modelem. Francouzská terminologie proto používá pojmu "dessins et
modčles industriels", jehož anglickým ekvivalentem je vždy jen
"industrial designs".
     Průmyslové vzory jsou chráněny, podobně jako ochranné
známky, prostřednictvím zápisu v rejstříku vzorů. Hlavními
podmínkami pro zápis jsou novost, průmyslová využitelnost (odtud
"průmyslový" vzor) a soulad s veřejným pořádkem v dané zemi.
Vlastní novost se ovšem chápe úžeji než v případě vynálezů:
obvykle se zkoumá pouze novost v daném státě, nikoli celosvětová.
Česká úprava vyžaduje sice novost celosvětovou, avšak nedostatek
novosti váže na publikace ve veřejně dostupných pramenech.
     Novost vzoru se někdy chápe spíše jako původnost, obdobně
jako ve smyslu autorskoprávním. Někdy jsou pochybnosti
o původnosti vzoru, při jehož vytvoření (modelování) bylo použito
počítače. Převládá názor, že počítač je pracovní nástroj a jeho
použití nemá vliv na původnost. Např. podle britského Copyright,
Designs and Patents Act z r. 1988 "v případě vzoru vytvořeného
počítačem (computer-generated design) je za původce vzoru
považována osoba, která učinila k vytvoření vzoru potřebné kroky"
(sect. 214 odst. 2).
     Průmyslovou využitelností vzoru se rozumí jeho aplikace na
továrně (sériově) vyráběný výrobek. Musí zde tedy nutně existovat
jeho element výrobní, průmyslový. Estetické výtvory jedinečné,
vzniklé mimo sériovou tovární výrobu (např. na zakázku zhotovená
mříž nebo krejčím ušitý oděv) nemohou být jako průmyslový vzor
chráněny. Podle okolností však zde může připadat v úvahu ochrana
autorskoprávní, má-li výtvor pojmové znaky díla.
     Výrobek chráněný průmyslovým vzorem může být zároveň chráněn
autorským právem jako autorské dílo. Nejdůležitější rozdíly mezi
oběma druhy ochrany jsou následující:
a) U vzoru musí být povinně znak průmyslové využitelnosti, který
není pojmovým znakem autorského díla.
b) Vzor je chráněn až na základě zápisu, který může být v
některých zemích po dřívějším zveřejnění odmítnut. Autorské dílo
je chráněno bez ohledu na zveřejnění a bez formalit (s výjimkou
USA a některých dalších zemí amerického kontinentu).
c) Ochrana průmyslového vzoru je omezená na krátkou dobu (5 let),
zatímco autorské dílo je chráněno nepoměrně déle (zásadně 50 let
po smrti autora).
     Řízení o zápisu začíná podáním přihlášky, která musí
obsahovat žádost o zápis, identifikaci přihlašovatele, vzorek
výrobku, na němž je vzor uplatněn, případně fotografii,
spočívá-li vzor v kresbě nebo barvách, určení okruhu výrobků, na
nichž bude vzor používán a zatřídění těchto výrobků v rámci
příslušného systému třídění. Při podávání přihlášky lze uplatnit
prioritu podle Pařížské unijní úmluvy, která činí u průmyslových
vzorů 6 měsíců.
     Přihláška průmyslového vzoru je podrobena průzkumu, a to buď
jen formálnímu, nebo i úplnému. Je-li výsledek řízení pozitivní,
průmyslový vzor je zapsán do rejstříku průmyslových vzorů
a přihlašovatel obdrží osvědčení o zápisu.
     Vlastník průmyslového vzoru tak získává výlučné právo
využívat svůj vzor nebo udělovat k tomu svolení jiným subjektům.
Třetí strany především nesmí bez jeho povolení kopírovat vzor při
výrobě a nesmí dovážet, nabízet k prodeji ani prodávat výrobek
obsahující chráněný vzor. Vzory se zapisují zpravidla na 5 let
a zápis je možné v omezeném rozsahu obnovit (např. dvakrát na
dalších 5 + 5 let - česká úprava).
     V České republice jsou průmyslové vzory upraveny zákonem č.
527/1990 Sb. o vynálezech, průmyslových vzorech a zlepšovacích
návrzích.

b) Mezinárodní úmluvy týkající se průmyslových vzorů

PAŘÍŽSKÁ UNIJNÍ ÚMLUVA

     Tato úmluva pouze stanoví smluvním státům povinnost
průmyslové vzory chránit, a to jakýmkoli způsobem, tedy i jen v
rámci ochrany proti nekalé soutěži. Většina zemí však průmyslové
vzory chrání jako samostatné průmyslové právo, jak je tomu
i v ČR.

DOHODA TRIPS

     Dohoda TRIPS obsahuje jen velmi stručná ustanovení, která
nepřinášejí nic nového. Minimální doba ochrany je stanovena na
10 let.

MEZINÁRODNÍ ZÁPIS PRŮMYSLOVÝCH VZORŮ
HAAGSKÁ DOHODA O MEZINÁRODNÍM ZÁPISU PRŮMYSLOVÝCH VZORŮ

     Haagská dohoda  o mezinárodním zápisu  průmyslových vzorů je
založena na obdobných principech  jako Madridská dohoda o meziná-
rodním zápisu  známek. Mezinárodní přihláška  podaná prostřednic-
tvím  národního  úřadu  průmyslového  vlastnictví k Mezinárodnímu
úřadu v  Ženevě má účinky  národních přihlášek ve  všech státech,
které přihlašovatel specifikoval jako státy, v nichž má o ochranu
zájem. Na rozdíl od Madridské dohody nevyžaduje se zde, aby
mezinárodní přihlášce předcházel zápis vzoru v zemi původu.
Haagská dohoda byla sjednána v r. 1925 a několikrát doplněna
a revidována. Smluvní strany tvoří Haagskou unii. Česká republika
není smluvní stranou.

LOCARNSKÁ DOHODA O MEZINÁRODNÍM TŘÍDĚNÍ PRŮMYSLOVÝCH VZORŮ

     V roce 1968 byla v Locarnu sjednána dohoda, která zavedla
mezinárodní systém třídění průmyslových vzorů. Vstoupila
v platnost o tři roky později a v roce 1979 byla doplněna. Její
smluvní státy, mezi něž patří i Česká republika, tvoří Locarnskou
unii.
     Locarnské mezinárodní třídění průmyslových vzorů usnadňuje
rešerše průmyslových vzorů a odstraňuje nutnost reklasifikace
dokumentů vyměňovaných na mezinárodní úrovni. Státy, které toto
mezinárodní třídění používají, nepotřebují vlastní třídící
systém. Členské státy Locarnské unie jsou povinny uvádět na
úředních dokumentech týkajících se přihlášky nebo zápisu vzoru
čísla tříd a podtříd mezinárodního třídění, do nichž náleží
výrobky obsahující vzor. Locarnské mezinárodní třídění je
používáno rovněž Mezinárodním úřadem při mezinárodním zápisu
průmyslových vzorů podle Haagské dohody.
     Třídění obsahuje seznam tříd a podtříd, jakož i abecední
seznam výrobků obsahujících vzor s uvedením příslušné třídy
a podtřídy. Oba seznamy jsou periodicky doplňovány nebo měněny
Výborem expertů. Tříd je v současné verzi 32, podtříd je 223
a seznam výrobků obsahuje více než 6000 položek.

4.  NOVÉ ODRŮDY ROSTLIN

vypuštěno

5.  OCHRANA INTEGROVANÝCH OBVODŮ

vypuštěno