III.ÚS 2300/18 ze dne 10. 3. 2020

Svoboda projevu a ochrana jména - Tomio Okamura

Poznámka: Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Analytická právní věta
Svoboda projevu nemá vést k tomu, aby byla jakákoli osoba - včetně osob veřejně činných - v očích veřejnosti samoúčelně cíleně zesměšňována.

Návrh a řízení před Ústavním soudem
Nálezem ze dne 10. 3. 2020 zrušil III. senát Ústavního soudu v řízení podle čl. 87 odst. 1 písm. d) Ústavy na návrh stěžovatele Tomio Okamury rozsudek Nejvyššího soudu č. j. 30 Cdo 3689/2017-356 ze dne 28. března 2018, rozsudek Vrchního soudu v Praze č. j. 3Co 186/2015-311 ze dne 31. ledna 2017 a výroky III., IV. písm. a), V., VII., VIII. a IX. rozsudku Městského soudu v Praze č. j. 66 C 173/2013-261 ze dne 10. července 2015 ve spojení s usnesením Městského soudu v Praze č. j. 66 C 173/2013-279 ze dne 3. srpna 2015 pro rozpor s čl. 10 odst. 1 a čl. 36 odst. 1 Listiny základních práv a svobod. 

Narativní část
Stěžovatel se v řízení před soudy domáhal žalobou ochrany osobnosti, do níž mělo být zasaženo jednáním vydavatelství, spočívajícím v uveřejnění celkem třinácti článků, ve kterých byl stěžovatel opakovaně nazýván "Pitomio" a na fotografiích vyobrazen jako klaun. Stěžovatel proto požadoval po právní předchůdkyni žalované úhradu 300 000 Kč za nemajetkovou újmu, uveřejnění omluvy a uložení povinnosti zdržet se uveřejňování fotografie jeho obličeje s klaunským líčením a nosem a zdržení se komolení jeho jména. Městský soud žalobě stěžovatele vyhověl toliko částečně, když uložil vedlejší účastnici povinnost uveřejnit omluvu a uložil vedlejší účastnici povinnost zdržet se komolení jména stěžovatele jeho označováním jako "Pitomio", ledaže takové označení bude projevem oprávněné kritiky. Ve zbytku městský soud žalobu zamítl. Po stěžovatelově odvolání Vrchní soud v Praze rozsudek městského soudu potvrdil. Dovolání, stěžovatele Nejvyšší soud zamítl, v části proti II. výroku rozsudku vrchního soudu dovolání odmítl jako vadné a současně i nepřípustné. 

Z odůvodnění Ústavního soudu
Ústavní soud nejprve připomněl, že svoboda projevu a právo na informace jsou nerozlučně spjaty s povinnostmi a závazky z nich plynoucími. V případě jejich vykonávání v oblasti žurnalistiky lze ochranu svobody projevu a práva na šíření informace o věcech veřejného zájmu poskytnout toliko za předpokladu, že média jednají v dobré víře, na přesném skutkovém základě a poskytují spolehlivé a přesné informace v souladu s novinářskou etikou. 

Ústavní soud se dále vyjádřil k úvahám městského soudu, který dospěl k závěru, že pokud se stěžovatel sešel na pracovní schůzce s Ing. Jiřím Paroubkem, je použití výrazu poradce "v tomto širokém, zjednodušujícím významu … trefné". Současně však městský soud uvedl, že stěžovatel oficiálním, placeným, najatým poradcem Ing. Jiřího Paroubka "skutečně … nebyl". Tyto rozporné závěry městského soudu se dle Ústavního soudu extrémně vymykají z mezí standardního právního výkladu, přičemž při použití argumentu ad absurdum by pak bylo možné tvrdit, že každý, kdo se pracovně setká s ministrem či předsedou vlády, je jeho poradcem. Nelze přijmout ani paušalizující úvahu městského soudu, že "není přeci nijak dehonestující, pokud člověk v čele asociace působící v oblasti cestovního ruchu radí ministrovi místního rozvoje, popř. premiérovi vlády, naopak je to výrazem fundovanosti v předmětné oblasti", neboť není možno presumovat, že nepravdivé veřejné označení určité osoby za poradce konkrétního (bývalého) ministra či předsedy vlády nemůže v aktuálním kontextu u významné části veřejnosti vyvolávat negativní ohlas s možným dopadem do oblasti dobré pověsti nebo osobní cti takové osoby. Ústavní soud dospěl k závěru, že uvedené závěry městského soudu, aprobované vrchním soudem i Nejvyšším soudem, jsou v ústavněprávní rovině nepřijatelné. Na úkor práva stěžovatele zaručeného v čl. 10 odst. 1 Listiny byla poskytnuta ochrana lživým informacím, jakož i hodnotovým soudům samoúčelně zesměšňujícím osobu stěžovatele. 
Ústavní soud zastává názor, že svoboda projevu nemá vést k tomu, aby byla jakákoli osoba - včetně osob veřejně činných - v očích veřejnosti samoúčelně cíleně zesměšňována. Informování o věcech veřejných médii za použití prostředků dotýkajících se lidské důstojnosti, osobní cti či jména určité osoby nemůže být ospravedlněno ani snahou zabránit komukoliv získat mandát pro výkon veřejné funkce. Úlohou médií je pravdivě informovat o věcech veřejných a umožnit široké veřejnosti utvářet si vlastní názor na dění ve společnosti. Prosazování aktivistického přístupu nebo kampaně zaměřené na konkrétní osobu jen s cílem ji difamovat, nadto způsobem vybočujícím z obecně uznávaných pravidel slušnosti, a znevýhodnit ji tak v politickém boji o veřejnou funkci, nemůže požívat soudní ochrany. Výše uvedené pak platí zvláště pro ochranu jména fyzické osoby. 

Ústavní soud dospěl k závěru, že se soudy v předmětné věci nezabývaly dostatečně splněním předpokladů, za kterých je možné poskytnout ochranu svobodě projevu na úkor osobnostních práv stěžovatele, a nezkoumaly dostatečně legitimitu zásahu do ochrany stěžovatelova jména. Z uvedených důvodů Ústavní soud návrhu vyhověl, neboť napadená rozhodnutí byla v rozporu s čl. 10 odst. 1 a čl. 36 odst. 1 Listiny základních práv a svobod.
Soudcem zpravodajem v dané věci byl Radovan Suchánek. Žádný soudce neuplatnil odlišné stanovisko.

PRÁVNÍ VĚTY

I. Podstatou ochrany jména podle čl. 10 odst. 1 Listiny základních práv a svobod, je právo každého člověka na to, aby byl bez ohledu na své společenské postavení označován vždy svým skutečným jménem. Proto má pro jednotlivce hluboký osobní význam, aby jeho jméno nebylo komoleno, zvláště pak do podoby evokující hanlivé označení.

II. Svoboda projevu nemá vést k tomu, aby byla jakákoliv osoba Â¬– včetně osob veřejně činných – v očích veřejnosti samoúčelně cíleně zesměšňována. Informování o věcech veřejných médii za použití prostředků dotýkajících se lidské důstojnosti, osobní cti či jména určité osoby nemůže být ospravedlněno ani snahou zabránit komukoliv získat mandát pro výkon veřejné funkce. Prosazování aktivistického přístupu nebo kampaně  médií zaměřené na konkrétní osobu jen s cílem ji difamovat, nadto způsobem vybočujícím z obecně uznávaných pravidel slušnosti, a znevýhodnit ji tak v politickém boji o veřejnou funkci, nemůže požívat soudní ochrany.

III. Přestože hodnotící soud na adresu veřejně činné osoby nelze jakkoli dokazovat, je nutné zkoumat, zda se zakládá na pravdivé informaci, zda forma jeho veřejné prezentace je přiměřená a zda zásah do osobnostních práv je nevyhnutelným průvodním jevem výkonu kritiky, tzn. zda primárním cílem kritiky není hanobení a zneuctění dané osoby.