Písmo k nám promlouvá stále.
Písma vyjadřují náladu, atmosféru,
dávají slovům určité zabarvení.
Kamkoli se podíváte vidíte písma.
Ale zřejmě je jedno písmo které vidíte častěji než ostatní, a to je Helvetica.
Víte, je tady s námi, jakoby odjakživa.
Stejně jako vzduch nebo zemská přítažlivost.
Je těžké ji hodnotit,
jako by se vás ptali co si myslíte o barvě v bílém odstínu,
prostě tu je.
Je těžké nevšimnout si něčeho tak významného.
Většina lidí kteří Helveticu používají, to dělají proto že je všudypřítomná.
Je to jako jít k McDonaldovi, místo myslet na jídlo.
Protože tu je, je na každém rohu.
Tak jezme břečku, protože je na rohu.
Pro mne je Helvetica prostě nádherná nadčasová věc.
A s určitými věcmi by se nemělo zahrávat, víte?
Grafický design je komunikační rámec,
kterým k nám přicházejí zprávy, o tom jaký je dnešní svět
a čeho se máme snažit dosáhnout.
Designér má nesmírnou zodpovědnost,
protože to je člověk který nám strká do hlavy své dráty.
Mám teď hovořit? Nemám hovořit?
Chcete abych něco řekl?
Říct něco, neříct nic?
Život designéra je život v boji:
V boji proti škaredosti.
Podobně jako lékař bojuje proti nemocem.
To co vidíme kolem sebe je obrazová nemoc,
a my se ji nějak snažíme vyléčit, designem.
Dobrý typograf musí mít vždy cit pro vzdálenost mezi písmeny.
Myslíme si že typografie je černobílá.
Typografie je ve skutečnosti bílá, vůbec není o černé.
Ve skutečnosti ji tvoří ten prostor mezi černou.
V jistém smyslu je jako hudba,
nejsou to ty noty, ale mezery mezi notami které tvoří hudbu.
Například jsme navrhovali firemní styl pro American Airlines.
Bylo to v roce 1966,
a novinkou té doby bylo udělat ze dvou slov jedno
American Airlines spojit do AmericanAirlines,
polovinu červenou a polovinu modrou, slova oddělena pouze barvou.
Co může být více Amerického než červená a modrá, že? Takže tím je to dokonalé.
Jsou to jediné aerolinky které za posledních čtyřicet let
nezměnily svůj firemní styl.
Všechny ostatní aerolinky přicházejí, odcházejí a mění... American Airlines jsou pořád stejné.
Není tu důvod ke změně, a jak by to vlastně mohli vylepšit?
Už mají to nejlepší: American Airlines v Helvetice.
Vždy jsme se přikláněli k použítí minima druhů písem.
Ne že bychom písmům nevěřili.
Ale máme za to že těch dobrých zas není tolik.
Pokud bych chtěl být zvlášť štědrý tak jich je tak tucet,
ale v podstatě nepoužívám víc než tři.
Někteří lidé si myslí že písmo by mělo být symbolické.
Mají však úplně jiný pohled na věc než já.
Domnívám se, že písmo v žádném případě symbolické být nesmí.
Můžu napsat slovo 'pes' jakýmkoli písmem
a přitom nemusí vypadat jako pes.
Ale někteří lidé si myslí, že když napíší 'pes' tak to musí štěkat!
Helvetica je písmo, které bylo vytvořeno
s touhou dosáhnout lepší čitelnosti.
Je to moderní písmo. Velmi čisté písmo.
Víceméně je použitelné na cokoli.
V Hevetice můžete napsat miluji tě.
A můžete použít Helveticu Extra Light pokud chcete být zvlášť extravagantní.
Anebo použít Extra Bold pokud je to opravdu silné a vášnivé,
a může to zabrat.
Taky můžete napsat nenávidím tě.
Mohu napsat... s jistotou mohu napsat pár dopisů v Helvetice které to říkají...
do Washington D.C. Zvláště tam, pokud to mohu takhle říct.
Když se Helvetica objevila už jsme na ni byli připraveni.
Měla všechny příznaky které jsme hledali,
pro cokoli co musí nahlas a zřetelně hlásat: Moderní.
50. léta jsou zajímavé období ve vývoji grafického designu.
V té poválečné době,
po těch hrůzách a zvratech druhé světové války,
se mezi několika, možná více designéry po světě, zvláště v Evropě
objevuje myšlenka, že design je součástí té potřeby
znovu budovat, rekonstruovat, udělat věci více otevřeně,
aby běžely plynuleji,
byly více demokratické.
Mezi designéry převládal pocit společenské zodpovědnosti.
A to je doba, kdy rané experimenty vrcholu Modernistického období
začínají být rozebírány, rozvažovány a tříděny,
a kdy se vynořuje takzvaný mezinárodní typografický styl
či Švýcarský styl.
A právě Švýcarští designéři jsou ti, kdo to v 50. letech táhnou.
A právě tady přichází Helvetica.
Helvetica se objevuje v tomto období, v r. 1957,
kdy byla cítit potřeba po účelných písmech
která mohou být použita na různé druhy současných informací,
ať už je to systém dopravního značení nebo firemní identita
a předložit tyto obrazové výrazy moderního světa veřejnosti
ve srozumitelné, čitelné podobě.
Helvetica byla takříkajíc
podepřena tímto pocitem, sdíleným mnoha idealistickými designéry.
Víte, ja sám jsem Modernista.
V té době jsem se zaučoval,
žil jsem v té době. Miluji Modernismus.
Příští týden se jedu podívat do Londýna na výstavu o Modernismu.
Potřebuji Modernismus.
Prostě je to můj život.
Kolem sebe mám nábytek z toho období. Už se prostě nemůžu změnit.
Když vidím dnešní designéry, jak používají všechna písma,
první den jedno, další den jiné,
vše v zájmu určité nálady,
Já to ne... nemám to rád.
Vždy mě zajímá zřetelnost.
Má to být jasné,
má to být čitelné,
má to být přímočaré.
A tak jsem postupně začal pro své návrhy používat mřížku,
pro mé muzejní katalogy.
Vymyslel jsem mřížku a v rámci této mřížky
jsem to rozehrál.
Vždycky podél čar té mřížky,
tak aby v tom byl určitý řád.
Proto používám mřížky,
proto mi dali přezdívku "Gridnik."
Pro mne je to nástroj k vytvoření řádu,
a vytváření řádu je typografie.
S počítači jsem začal pozdě.
Myslím že svůj první počítač jsem koupil v r. 1993
a naučil se na něm dělat tak, že mi to teď jde docela dobře
ale zas ne tak jako mladým lidem.
Jsem pomalý, ale jde mi to.
Velmi mě to zajímá
a rád bych měl počítač tehdy v šedesátých letech
protože nám dokáže urychlit práci, můžeme ji udělat mnohem lépe,
a zvláště všechny ty vrstvy které můžete přinést do svého díla.
V šedesátých letech byl náš největší problém jak dostat dvě až tři vrstvy do díla.
Muselo se to dělat fotograficky, používat různé šílené techniky
a práce na plakátu pak trvala dny.
Dnes máte za půl hodiny pohromadě vaše nápady a můžete začít pracovat na variacích
a zvolit tu pravou.
S počítačem neuděláte lepší návrh,
ale můžete výrazně urychlit vaši práci.
Mohu začít?
Dělal jsem poštovní známky s tématem hnutí Stijl.
Na začátku jsem, jak vidíte v náčrtech,
zkoušel použít písmo od van Doesburga, jednoho z umělců hnutí Stijl.
Pak jsem se rozhodl, že v konečném návrhu
nepoužiji tahle písma, protože kresby samotné už jsou z toho období,
a použil jsem to nejvíce neutrální písmo- Helveticu.
Helvetica byla opravdový posun od písem 19. století.
Byla poněkud strojovější,
zbavila se těch ručních detailů,
což nás oslovilo, protože se tím stala neutrálnější.
Neutralismus bylo slovo které jsme milovali.
Musí být neutrální,
nemá samo o sobě nic znamenat. Má...
význam má být obsažen v textu, nikoli v písmu.
Proto jsem měli Helveticu tak rádi.
Musím říct že po velkou část mého života
jsem se hrozil chvíle kdy budu muset někomu vysvětlovat...
znáte to, sedíte vedle někoho v letadle nebo ve vlaku
a dříve nebo později se vás zeptá co děláte
a když řeknete návrhář písma, tak se většinou tváří nechápavě.
Občas někdo už tenhle výraz slyšel
ale pak řekne, "Myslel jsem, že už jsou všichni mrtví."
Od doby kdy jsem v půlce 90. let pracoval na obrazovkových písmech pro Microsoft,
zvláště na Verdaně a Georgii,
jsem měl několik zábavných setkání s lidmi kteří říkali,
"Aha, vy pracujete s písmy.
Zrovna u nás v práci šel oběžník,
že máme všichni začít používat nějakou Verdanu.
Slyšel jste o ní někdy?"
Zábavné rozhovory, které jsem před třiceti nebo čtřiceti lety
nemohl zažít.
Můj táta byl typograf, a i když mě netlačil abych pokračoval v jeho oboru
poté co jsem ukončil střední školu
a měl volný rok před nástupem na univerzitu
tak jsem byl poslán na neplacenou praxi
do písmolijny v Holandsku,
kde jsem strávil rok učením se úplně zastaralé techniky
ruční výroby liter.
Písmena se vysekávala z oceli a pak se ryla ve skutečné velikosti.
Víte, pochybuji jestli jsem za den stihnul udělat alespoň jedno.
Takže, víte, mohu říct, že jsem dělal písmo prakticky všemi možnými způsoby
které byly běžné během těch padesáti, jednapadesáti let co pracuji.
Práce návrháře písma se dá těžko zobecnit.
Nic obecného na nás nenajdete.
Ale myslím, že většina designérů, kdyby se posadila do tohoto křesla,
by začala v podstatě velice podobně.
Já bych nejspíš začal s malým h.
Především mi ukáže jestli to je bezpatkové nebo patkové písmo.
Patkové písmeno by vypadalo nějak takhle
tady jsou serify, takové nožičky
na spodu a u vrchu hlavních tahů písmena.
Bude serif tučný nebo tenký,
je tu výrazný kontrast mezi tučnou a tenkou podobou písmena?
Jaké jsou poměry celkové výšky písmena h
vůči střední výšce?
A protože h je písmeno s rovnými stranami,
dám si vedle něj nějaké kulaté písmeno, např. o.
Tím získam představu
o vztahu váhy zakřivené části 'o' k rovným částem 'h'.
A v tomto pouhém jednom páru písmen už je zakódována spousta DNA.
Pak bych nejspíš pokračoval malým p
protože je půl na půl rovné a kulaté
a taky má dolní dotah,
což je další svislý rozměr, o který bych se měl při tvorbě zajímat.
Pak už na tom můžu stavět.
S písmenem 'h' máte velkou spoustu informací
o malých písmenech m, n, u.
A když máte 'p' tak jste získali q, b, d a tak dále.
A pak co nejdřív je to možné, začnu z nich skládat slova
nebo něco, co vypadá jako slova
protože pocit ze čtení
je pro mne velice důležitý při hodnocení písma.
Zjistil jsem, že to je ta pravá zkouška ohněm, jak tento úkol písmo zvládá.
Jedna ze zásadních a pro mne i nejkrásnějších vlastností Helveticy
jsou ta vodorovná zakončení která vidíte na malém a, c, e, g.
Celá stavba má základy ve vodorovném seříznutí konců.
Pro designéra je velice těžké pohlédnout na tato písmena a říct,
jak bych je mohl vylepšit? Jak je udělat jinak?
Vypadají totiž naprosto správně.
Jsem rád že po mě nikdo nechtěl
předělat Helveticu
protože bych nevěděl co s tím.
Toto je původní vzorkovník Helveticy
před tím než se stala Helveticou. Původním jménem: Die Neue Haas Grotesk.
Celý příběh o vzniku Helveticy
není úplně jasný, tedy alespoň mně.
Říká se, a myslím že je to pravda,
že Eduard Hoffmann, který šéfoval v písmolijně Haas,
si přál zmodernizovat Akzidenz Grotesk,
což bylo v podstatě tradiční německé bezpatkové písmo z 19. století.
A jeho řešení spočívalo v pročištění toho písma a tak podobně.
Samozřejmě tu byl i Max Miedinger který pro Helveticu udělal výkresy.
Od lidí, se kterými jsem se stýkal v 60. a 70. letech, jsem získal dojem,
že Hoffmannův podíl byl mnohem významnější
než usoudíte po přečtení učebnice
ve které se píše, že Max Miedinger navrhnul Helveticu.
Budovy bývalé písmolijny Haas.
Tady se narodila Helvetica.
Klidně můžete říct, že to byl společný výrobek
Miedingera a mého otce.
Miedinger nemohl vyrobit písmo osamoceně,
a zrovna tak ani můj otec.
Ale když oba společně tvrdě pracovali, výsledek stál za to.
Tady jsou první zkoušky Neue Haas Grotesk,
což byl původní název Helveticy.
Věděl jsem jak to u Haase chodí
a postupně jsem pochopil význam Eduarda Hoffmana,
Mike Parker - ředitel vývoje písem Mergenthaler Linotype USA, 1961-1981
jeho téměř patologickou stydlivost
a způsob jakým dokázal použít zručnost ostatních lidí.
Kdyby jste tak mohli proniknout do jeho mysli při práci na literách,
do které byl hluboce zapojen.
Tady máte poznámku Eduarda Hoffmanna
popisující všechny požadované úpravy.
"Velké Y je příliš úzké.
Velké A je taky příliš úzké."
Pokud hovoříme o vzhledu Haas Neue Grotesk či Helveticy,
tak je to vše o vztahu mezi inverzními tvary,
obrysem a podkladem,
tvary mezer a uvnitř znaků
a černou barvou, tedy potištěnou plochou.
Švýcaří si více všímají pozadí,
takže písmeno vlastně drží pohromadě vnitřní díra a vnější prostor mezi znaky.
Ani vás nenapadne že by se něco mohlo pohnout,
jak je to pevné.
Není to písmeno které bylo vytvarováno ohnutím,
ale písmeno které žije v mohutné matici obklopujícího prostoru.
Je to... vynikající, pokud je to dobře uděláno.
Můj otec měl jasnou představu
jak by písmo mělo vypadat.
Můj otec si sedl s Miedingerem a začal kreslit.
Tady máte zkoušku abecedy s poznámkami Maxe Miedingera.
Když Miedinger pracoval pro Haase, nebyl tam zaměstnán jako designér.
V podstatě byl obchodník. Jeho úkolem bylo cestovat po Švýcarsku
a sbírat objednávky na písma.
Původním povoláním byl výtvarník,
ale zjistil, že prodejem tiskárenských písem si vydělá víc.
Otec mu řekl: kdybych někdy měl nápad na písmo,
jsem si jistý, že ho dokážeš navrhnout.
Mám tady vzorník
obou písmolijen, Stempel a Haas.
Určitě víte, že Haas byl řízen německou písmolijnou Stempel.
A Stempel byl pro změnu řízen z Linotype.
Ředitelství Linotype Bad Homburg, Německo
Linotype vlastnil písmolijny Haas a Stempel, a nyní mu patří Helvetica.
Teď jdeme do sklepa a podíváme se do archívu kde se nachází Helvetica.
Ředitel propagace písem, Linotype
A tady máme číslo 24.
A tady jsou výkresy Helveticy.
Ředitel propagace u Stempela měl nápad, dát tomu písmu lepší jméno,
protože Neue Haas Grotesk není nejvhodnější název pro písmo,
které se mělo prodávat ve Spojených Státech.
Stempel navrhoval jméno Helvetia.
To je velmi důležité: Helvetia je latinské označení Švýcarska.
Můj otec řekl: To nejde.
Pro písmo nemůžete použít název státu.
A pak řekl - proč nepoužít Helvetica.
Jinými slovy to bude Švýcarské písmo.
S tímto souhlasili.
Domnívám se, že Helvetica bylo skvělé jméno na svou dobu.
Švýcarská typografie byla tehdy světoznámá.
Hermann Zapf, návrhář písma
Takže to byl nejlepší způsob, jak Helveticu dostat na trh.
Jakmile jsme Helveticu uvedli, hned začala trhat rekordy.
Bylo to přesně to, co designéři hledali.
Tedy, myslím že od té doby, jsme žádný podobný trhák nezažili.
To správné provedení vztahu mezi obrysem a podkladem.
Bylo to... jako lavina, která se měla každou chvíli utrhnout.
A taky že se utrhla.
Představuji si, že v té době to musel být skvělý pocit
vzít nějakou starou zaprášenou, na koleně udělanou hrůzu
a nahradit ji Helveticou.
Musel to být pocit jako když seškrabáváte nánosy špíny ze starých předmětů
a uvádíte je zpět do zářící krásy.
Toto se v podstatě dělo s firemním stylem v 60. letech.
Zákaznici přinášeli hromady starých hloupých brožur z 50. let
na kterých byly nějaké obrysy a pitomé fotografie.
Měli s sebou hlavičkový papír na kterém stálo třeba "Spojené Bazmeky"
vyvedené v hloupém, možná psacím písmu, a nad Spojenými Bazmeky
byla rytina jejich ředitelství
v Paduce v lowě, s dýmajícími továrními komíny,
víte, a pak někdy v roce 1965, 1966 navštívíte poradce firemního stylu,
kteří to vezmou, položí na stůl a řeknou "Tady jsou vaše obálky a papíry,
a vše co představují, a tady je to co vám navrhujeme."
A vedle těch dýmajících komínů a
ornamentálního písma na slonovinovém papíru,
mají zářivě bílý kus papíru
kde místo Spojené Bazmeky, založeno r.1857,
je napsáno jenom "Baz a.s." střední Helveticou.
Dovedete si představit jak to bylo posilující a vzrušující?
Muselo to být něco jako když se plazíte pouští
máte ústa zalepená špinavým prachem
a najednou vám někdo nabídne sklenici křišťálově čisté, lahodně studené vody,
kterou vypláchnete všechnu tu hrůzu, něco jako historickou zátěž.
Muselo to být fantastické. Chápete že to muselo být fantastické
protože se to dělo stále znova.
Tady je příklad o čem jsem hovořil, časopis Life z r. 1953.
Jedna reklama za druhou, na jednom místě vidíte všechny grafické zlozvyky té doby.
Všude je přiblblé písmo psané rukou,
úderná typografie zdůrazňující eleganci,
vykřičníky, vykřičníky, vykřičníky.
Kursíva jak na svatební pozvánce a dole čteme,
"Téměř každý si dá líbit to nejlepší."
V 50. letech to tak bylo všude, takhle v té době vypadalo všechno.
A teď přeskočíme na stejný výrobek, ale do období kdy už pevně vládla Helvetica.
Žádní lidé, žádné falešné úsměvy,
jenom nádherná sklenice ledově studené Coly.
A pod ní heslo: To je to pravé,
tečka.
Cola, tečka.
V Helvetice, tečka.
Nějaké dotazy? Samozřejmě že ne. Pijte Colu, tečka.
Jak prosté.
Vlády a firmy milují Helveticu
protože na jednu stranu je ukazuje jako nezaujaté a schopné,
ale pak ta hladkost písmen jim dává téměř lidský rozměr.
A to je vlastnost kterou chtějí všichni sdělovat
protože chtějí potlačit obraz kde jsou vnímány
jako autoritářské jako byrokratické,
že vás pohltí, že jsou nátlakové.
A tak, použitím Helveticy
se mohou zdát přístupnější, průhlednější a zodpovědnější,
což jsou klíčová slova která říkají jak by v dnešní době
měly firmy a vlády fungovat.
Ve skutečnosti vůbec nemusí být přístupné, zodpovědné nebo průhledné,
ale mohou tak vypadat.
Naše daňové formuláře jsou v Helvetice.
Agentura pro ochranu životního prostředí taky používá Helveticu.
Pochopitelně chtějí vypadat čistě, oficiálně a schopně.
Návrháři, a myslím že i čtenáři, kladou velký důraz na okolí písma.
American Apparel používají Helveticu a vypadá to rozverně.
American Airlines ji používají a vypadá to střídmě.
A není to jenom otázka tloušťky použitého písma, mezer a barvy.
Na tomhle písmu je něco, co přímo vítá různorodá použití.
Předpokládám že o písmu lze říct,
že je buď použitelné na cokoli,
nebo je svázáno s nějakým významem.
Písmo udělané z rampouchů, cukrátek nebo něčeho, říká pouze jednu věc.
Zatímco Helvetica asi může sdělovat cokoli.
Možná to jí dělá tak přítažlivou.
Typografie má opravdu chudý slovník co se týče popisných pojmů.
Mimo střední výšku, celkovou výšku, tloušťku atd.
Zjistil jsem, že když s Tobiasem pracuji na projektech
tak mám snahu používat spoustu hodnotících pojmů které jsou úplně subjektivní.
Vzpomínám si co jsme říkali, když jsme před lety dělali písmo pro Esquire,
Moje věta zněla: Ne, to je jak raketa Saturn 5 v počátcích NASA.
Musí z toho být cítit oranžový plastový psací stroj Olivetti či espresso z Prázdnin v Římě.
Vím, žes přesně pochopil co jsem říkal. - Ano. -
Prostě neexistuje jiný způsob jak popsat hodnotné části
písma bez toho, že bychom se uchýlili úplně mimo obor.
A pořád říkáme, víš, ono to má, je z toho cítit tak nějak Erik Satie;
měl by to být Debussy.
Nebo, to vypadá jak kombinace opasku a šlí.
Mělo by to být, víš, mnohem elegantnější... jako ručně šité boty.
Už pár let sbírám tyhle nápisy
a tyhle jsou moje oblíbené.
Mám jich spoustu.
Takhle vypadaly názvy ulic v New Yorku.
Působí mnohem zřetelněji
a podstatně účelněji než to co vidíme na ulicích dnes.
Jistá klasická modernistická věta na téma
jak moc si má čtenář uvědomovat písmo
říká, že by ho vůbec neměl vnímat.
Mělo by být jako křišťálový pohár
jehož úkolem je udržet, zobrazit a urovnat informaci.
Nemyslím si však, že je to až tak jednoduché.
Domnívám se, že i když si čtenář
písmo neuvědomuje, přesto je jím určitě ovlivněn.
Je to stejné, jako když špatně obsazený herec někomu pokazí zážitek
z filmu nebo divadla. Divák sice dokáže sledovat děj,
ale, víte, bude jím méně přesvědčen, nadšen nebo jinak ovlivněn.
Typografie s tím má hodně společného,
designér který volí písmo, je v podstatě režisér pořádající konkurz.
Mimo práci se s různými písmy moc nesetkávám.
Stejně jako každý vnímám písmo použité v mém okolí.
Na tom starém vtipu, že grafik nemůže chodit do kina na historické filmy
protože jsou v nich nesprávná písma, asi něco bude.
Svět mimo kancelář je rozhodně úplně jiný.
Se snoubenkou jsme si chtěli zapamatovat polohu jedné restaurace v naši čtvrti,
a ona si ji zapamatovatala jako nový podnik
pár ulic směrem od čistírny.
A já si pamatoval že to je nový podnik, pár ulic směrem od výkladu,
který měl příšerně rozmístěna písmena.
Nikdo neví co je Helvetica zač,
tedy, na začátku naší kariéry určitě před tím než měl každy PC nebo Mac,
nikdo netušil co jsou to "fonty".
Ale myslím, že už i tehdy lidé věděli co je Helvetica.
Skutečnost, že byla tak hojně licencována
a zpřístupněna laickým uživatelům
jistým způsobem vytvořila mýtus, že se jedná o nejpokročilejší písmo.
A dokonce i nám profesionálům činí problém se od tohoto mýtu odpoutat.
Sám se tak nějak přikláním k myšlence,
že "Bezpatkové písmo se vyvíjelo stovky let
a poslední slovo má Helvetica."
Sice si uvědomuji, že to není tak docela pravda, ať už historicky,
esteticky, kulturně nebo politicky.
Ale je v tom určitý pocit dokončení,
výsledkem jedné větve vývoje je toto písmo
a možná cokoli další už bude jenom druhořadé.
Na mně je vidět, že jsem písmomaniak,
což je nevyléčitelná, téměř smrtelná nemoc.
Nedokážu to vysvětlit, jsem zamilovaný, rád se dívám na písmo,
Jsem z toho úplně unešený. Jsou to moji přátelé.
Jiní se dívají na láhve s vínem nebo třeba na dívčí zadečky,
a mne dostává pozorování písma.
Přiznávám že je to trochu znepokojující, je na tom něco mimoňského.
Jsem v podstatě člověk slova.
Proto je pro mne typografie přirozeným doplňkem.
Prostě má slova zviditelní.
Opravdové písmo potřebuje rytmus, kontrast, pochází z rukopisu.
Proto mohu číst vaše písmo a vy moje.
A jsem si jistý, že náš rukopis je na hony vzdálený Helvetice
nebo čemukoli co by mohlo být považováno za čitelné.
Ale my to dokážeme přečíst, protože je v tom rytmus a kontrast.
Helvetica nic takového nemá.
[Proč je po padesáti letech pořád tak oblíbená?]
Nevím. Proč je nevkus všudypřítomný?
Vlastně, Helvetica byla na svou dobu dobré písmo.
Dostála poptávce.
Ale teď, když se stala jedním ze základních písem,
částečně díky rozšíření počítačů, kterým je teď 20 let,
tím myslím PC,
bylo v základu na Apple Macintosh a poté i na Windows
která, jak víte, všechno zkopírovala od Applu.
Ovládání a to ostatní, a pak udělali klon Helveticy - Arial,
který je horší než ona, ale myslím že plní stejný úkol.
Teď už se jí asi nikdy nezbavíme,
protože je všudypřítomná, je to základ.
Je jak vzduch, víte, prostě je tu. Nemůžete si vybrat.
Musíte dýchat, a tak musíte použít Helveticu.
Přináší sebou styl, jako každé písmo.
Má určitou,
prostě je to jako s člověkem, pokud jste na břiše trochu silnější
nevezmete si upnuté tričko. Jinak budete vypadat jako blbec.
A Helvetica je právě tlustší na břiše. Takže má jistou,
potřebuje kolem sebe určitý prostor, spoustu bílého místa;
zrovna tak se u ní musí dávat pozor na odstupňování síly.
A potřebuje spoustu místa i po stranách.
Pak je velice dobře čitelná, ale
když je velmi malá, hodně stísněná a tenká, jak mají ve zvyku moderní designéři,
tak je to hrůza, úplná hrůza.
Neříkal bych to, kdybych to nezkoušel.
Protože všechna písmena... to je ta Švýcarská ideologie;
chlap který ji navrhoval, se snažil aby všechna písmena vypadala stejně.
Cože??? Víte, tomu se říká armáda. To nejsou lidé.
Lidé kteří mají na hlavě stejnou zkurvenou helmu.
Potlačuje to odlišnosti.
A cílem návrhu písma, je udělat ho dostatečně odlišné
tak aby bylo zajímavé,
samozřejmě 95% abecedy musí vypadat podobně jako jiná abeceda,
jinak ji nebudete schopni přečíst.
Ještě se mi nestalo, že bych se probudil a vypadlo ze mě písmo,
víte, jako z některých lidí... musím na tom dělat,
oni doběhnou ke stojanu, a začnou máchat štětcem.
Mě to tak nehoní.
Sice se probudím, víte, ale obvykle chci zase usnout.
Chci říct, že každý vkládá do své práce kus sebe.
Vím určitě, že v mém případě to tam je.
Jsem rychlý, hlučný, zmatený,
příliš nectím pravidla, i když jsem Němec a pravidla miluju,
jsem blíženec, včera jsem měl narozeniny, takže jsem roztahaný po celé ploše.
Vždycky jsem včas, ale o rok později, víte jak to myslím,
pak je to ale na sekundu.
Takže mám tyhle hrozné vlastnosti, které se pak projevují na mých písmech.
Nikdy nejsou dokonalá. Vždycky mají malý kaz,
ve smyslu že je opustím, když mě přestanou bavit.
Vím o lidech kteří mě nesnáší a v životě by nepoužili moje písmo,
a naopak o lidech, kteří použijí jakékoli písmo co navrhnu,
ne proto, že se jim hodí, nebo že pasuje na daný účel,
prostě jenom proto že je moje.
Myslím že to tak děláme všichni. Od některých kapel kupuju všechna CD
i když některá stojí za prd.
Ale kupuji je, protože jsem vždy kupoval jejich CD
nebo jejich hudbu.
Proč lidi kupují určité věci? Značky na nich vydělávají.
A písma jsou značka.
Použitím jistého typografického hlasu říkáte poscluchačům "To je pro vás".
Značku Marlboro poznáte ze tří kilometrů
protože používají písmo jako nikdo jiný
můžete si ho koupit; já ho mám; každý může, jmenuje se Neo Contact.
Každý si ho může koupit, ale to písmo už k Marlboru patří.
Díky tomu pitomému písmu můžete rozeznat reklamu Marlbora
na kilometry daleko.
Kdyby použili Helveticu... Jakže??? Vůbec by to nefungovalo.
Jak na vás daná věc zapůsobí určuje způsob jakým je předváděna.
Takže vezmete zprávu a vysázíte ji třemi různými druhy písma,
a reakce na ni, okamžitá citová reakce se bude lišit.
A právě volba písma je takříkajíc hlavní zbraň,
v tomto sdělení.
Slovo zbraň používám hlavně proto, že v obchodní propagaci a reklamě
způsob zaobalení zprávy určuje, jak na tuto zprávu v reklamě zareagujeme.
Takže když je písmem ve stylu grunge napsáno "Kup tyhle džíny",
automaticky předpokládáte že budou potrhané,
nebo že je budou prodávat v undergroundovém obchodě.
Pokud uvidíte stejnou zprávu v Helvetice,
tak je nejspíš budou prodávat v Gapu.
Už víte že budou čisté, že vám skvěle padnou a nebudete v nich vyčnívat z davu.
Dovolím si tvrdit, že každý z nás je ovlivněn podvědomím.
A když vidíte obal, který je výsledkem určitých typografických voleb,
řeknete si: líbí se mi to, je to příjemné, to je výrobek pro mě.
Ale to jenom písmo na vás působí svým tajným kouzlem.
Helvetica je svým způsobem klub. Je to znak členství.
Je to visačka, která říká že patříme do moderní společnosti,
že sdílíme stejné názory.
Je to pěkně kulaté, tak to nebude škodlivé nebo nebezpečné.
Helvetica má téměř dokonale vyvážený tah a tlak písmen,
a ta dokonalá rovnováha nám jaksi říká,
tedy ne jaksi, prostě nám říká,
bez obav, jakékoli tvé problémy nebo problémy ve světě,
nebo problém projít metrem či najít záchod,
žádný z těch problémů se neprojeví, budou pod kontrolou,
a vlastně možná ani neexistují.
Líbí se mi když velmi vážné písmo,
sděluje příkazy a zákazy ulice,
a pak to musí být Helvetica.
Povědomí o Helvetice jako firemním písmu
z ní udělalo takzvané kapitalistické písmo,
což bych namístě odmítl a řekl
že je to písmo socialistické
protože je dostupné úplně všude
a láká diletanty, amatéry
a všechny dělat typografii,
vytvářet své vlastní návrhy písma.
A myslím si že to je dobře.
Myslím že mám pravdu, když Helveticu nazývám vůní města.
Je to něco, čeho si běžně nevšímáme,
ale kdyby to tu nebylo, tak by nám to velice chybělo.
Myslím že je docela zajímavé, že písmo může dosáhnout na takovou roli
v našich životech.
Jako u každého stylu, i tady funguje zákon klesajících výnosů.
Čím víc je na očích, čím více je na očích veřejnosti,
čím více používají návrháří tahle typografická a grafická řešení,
tím více se stávají povědomá, předvídatelná až jsou nakonec úplně hloupá.
V době kdy jsem začínal jako designér, vypadalo že stačí znát jedinou fintu,
a to, co použít místo Helveticy.
JŽH, Jenom Žádná Helvetica, víte.
A potřebujete opravdu hodně bezpatičkových písem,
ale zdálo se, že Helvetica byla tak moc využívaná a zneužívaná,
a spojená s takovou spoustou anonymních věcí,
ža přinejmenším v mých očích ztratila potenciál vypadat pěkně.
V 70. letech, zvláště v Americe,
se začal zdvíhat odpor
proti tomu co designérům připadalo jako konformita,
ten hloupý povlak stejnosti
vnucovaný světu tímto způsobem vytváření návrhů.
A tak něco, co vyšlo z idealismu,
se časem stalo obyčejnou rutinou a vznikla potřeba změnit to.
Dostanete se k designu
v bodu kdy začnete vytvářet dějiny,
a vůbec o tom nevíte,
a často ani netušíte co přišlo před vámi a jak se to tam dostalo,
a zcela určitě nevíte co přijde poté.
A když jsem se jako studentka Tylerovy umělecké školy začala zabývat designem,
zarazilo mě, že v něm existují jakoby dvě oddělené kultury.
Firemní kultura,
která představovala obrazový jazyk velkých firem,
a kde v té době převládala Helvetica.
Vypadaly velmi podobně, připadaly mi fašistické.
Byly čisté, připomnělo mi to úklid pokoje.
Připadalo mi, že je to nějaké spiknutí mé matky k udržení pořádku v domě,
že za tu moji pubertální nepořádnickou rebélii
se na mě vrhá Helvetica a já ji musím porazit.
Hej, mám tady výtisky k těm věcem z minulého večera.
Proti Helvetice jsem byla i eticky,
velké firmy umazané Helveticou, jsem považovala
za sponzory války ve Vietnamu.
Takže ten kdo použil Helveticu,
automaticky dával hlas pro válku ve Vietnamu,
jak by ji tedy někdo mohl používat?
Tehdy mě oslovily obaly gramofonových desek, cigaretové papírky Zig-Zag,
výstroj huličů a alternativy,
samozřejmě i undergroundové noviny a časopisy, a studio Push Pin.
V době mých studíí na vysoké byla Studia Pushpin pro všechny nejvyšší metou.
Pracovat tam. Dělat stejně inspirativní práci jako oni,
protože to působilo čerstvě, oživle, chytře a plné obsahu,
mimo to, že Seymour Chwast a Milton Glazer opravdu uměli kreslit.
Chtěla jsem tvořit podobné věci.
Za studií na Tyleru jsem chtěla být ilustrátorkou,
a měla jsem tam učitele jménem Stanislaw Zagorski.
Nikdy jsem nevěděla, jak se v mých návrzích vypořádat s typografií.
Jako školní projekty jsme mohli dělat obaly knih a gramodesek,
navštívila jsem místní umělecké potřeby Sam Flax, a koupila písmena Helveticy pro lis,
a protlačila je v rohu alba tak, jak jsem si myslela že asi mají být, zhruba zarovnané vlevo.
Samozřejmě to nikdy nebylo přesně rovně, popraskalo to a potrhalo se to,
no prostě hrůza.
A Zagorski mi řekl ať ta písmena zahodím
a písmo si nakreslím.
Vůbec mě nenapadlo že typografie může mít osobnost
podobně jako má kresba.
Zjistila jsem že písmo má duši a může přenášet náladu,
a že ho můžete použít jako vašeho prostředníka,
že je samo sobě chutí, bohatou chutí kterou lze vyjádřit spoustu věcí.
Malovala jsem obal na ročenku AlGA,
a její titul byl Grafický Design U.S.A.
Rozhodla jsem se vzít ten titul doslova
a zkusit zjisit, co je ten Grafický Design U.S.A. zač,
tak jsem se rozhodla vypsat každý stát USA
a jaké procento lidí v něm používá Helveticu.
A protože jsem na to neměla žádné vědecké podklady,
rozhodla jsem se založit to na posledních Reaganových volbách.
Takže všechny státy které hlasovaly pro Reagana
měly více než 50% lidí kteří používají Helveticu.
[Když byla Helvetica písmem války ve Vietnamu,
jaké písmo má tato válka?]
Válka v Iráku?
Helveticu.
Stejné období, chci říct, je to to samé, opakuje se to.
Proto tam jsme. Může za to Helvetica.
A tak designéři v postmoderním období začali věci rozbíjet.
Chtěli uniknout uspořádanému, čistému, hladkému povrchu designu
té slizké hrůze, jak tomu říkali
a chtěli vytvořit něco v čem dýchá život.
Celý ten Modernismus
mě docela rozčaroval.
Prostě začal být nudný.
Když uvidím brožuru se spoustou bílého místa,
šesti řádky Helveticy nahoře,
malým abstraktním logem dole
a obrázkem byznysmena který někam kráčí,
jediná věc kterou mi to říká je
Nečti Mne, jinak tě unudím k smrti,
nejenom vzhledem, ale i obsahem,
protože obsah bude zřejmě ve stejném duchu jako její vzhled.
Když jsem měl patnáct, šestnáct, sedmnáct
tak jsem hrál v hrozných rockových kapelách
asi i díky této zkušenosti jsem se dostal k obalům na desky
a v podstatě jsem se na uměleckou školu přihlásil jenom kvůli nim.
Asi jsem byl jeden z posledních kdo se učil dělat všechno ručně,
takže jsme třeba 10bodové písmo dělali štětcem.
V podstatě mě to docela nudilo, procházet katalogy písem
a pořád znova rozhodovat které pro konkrétní projekt zvolit.
Prostě to nevypadalo jako příliš zajímavá práce.
Myslím že to bylo na deskách, na obalech CD,
kdy jsme tu a tam začali dělat vlastní písmo
a myslím že v jednom případě, byl to obal pro Lou Reeda,
kdy ručně kreslená typografie tak zapůsobila,
že z toho pak vyšla různými směry spousta projektů.
Některé zábavnějšími a jiné vážnějšími směry, víte,
jako když jednou, praktikant od ruky vyřezal do mé kůže písmo pro plakát do výuky.
Písmo v okamžiku jediným obrazem
odvypráví příběh svého vytvoření, popíše ten proces,
velice rychlým a elegantním způsobem.
S podivem tato typografie získala povědomí, samozřejmě jenom mezi designéry,
až si někteří lidé začali myslet, že neděláme nic jiného,
což naštěstí není pravda.
Vždycky jsem si myslel, že přístup lidí, kteří používají
jenom 3 nebo 4 druhy písma, je velice podezřelý.
Myslím že by bylo zajímavé udělat takhle jeden projekt jako cvičení
kde jsou přidaná další omezení aby se člověk více soustředil.
Ale jako celoživotní strategie
to je podobné jako by spisovatel řekl:
při psaní budu používat jenom 3 až 4 slova.
Ano, asi by se to dalo, ale otázka zní proč?
A pak, dalo by se na tom postavit zajímavé celoživotní dílo?
Designéři chtěli vyjádřit svou subjektivitu,
své vlastní pocity o tomto světě,
své nutkání, že prostřednictvím designu
a prostřednictvím zvolených návrhových postupů, k tomu mají co říct.
A to samozřejmě způsobilo rozpory.
Vezměte si například Massima Vignelliho, který byl jedním z veleknězů 60. let,
s jeho firmou Unimark,
je to přímo ve jménu, Unimark, myšlenka uniformního, jednotného způsobu vyjadřování.
Když se podíval na tato nová díla,
tak pocitová, subjektivní, tvrdohlavá,
pro jeho myšlení to byl iracionální nový způsob návrhu
a vypadalo to jako že barbaři nejsou před branami,
ale že už dávno bránu prorazili a zvítězili.
Mladá generace v 70.letech šla po psychedelických písmech
a veškerém dalším harampádí které mohla najít.
A zrovna tak v 80. letech, pomatení tou...
nemocí která si říká postmodernismus,
lidé prostě chodili dokola jako bezhlavá kuřata,
a používali všechna možná písma na která seděla nálepka "nejsem moderní".
Nevěděli na co si mají dávat pozor,
věděli pouze proti čemu bojují.
A to něco byla Helvetica.
Neměl jsem žádné školení z praxe,
takže jsem se neměl kde naučit čemu se mám vyhýbat.
Tak jsem to prostě dělal tak jak mi to dávalo smysl.
Ve skutečnosti jsem experimentoval.
A když lidi začali být naštvaní, tak jsem nechápal proč.
Říkal jsem, "O co jde? O čem to mluvíte?"
A až o mnoho let později mi někdo vysvětlil,
asi lépe než to teď zvládnu já,
že v podstatě existovala jistá skupina, která strávila spoustu času organizováním věcí,
a rozjela určitý systém,
a mě považovali za někoho kdo přišel a vyhodil jim to z okna.
Což jsem zřejmě mohl udělat, ale to nebyl ten počáteční impuls
a nebylo to v plánu.
Až mnohem později jsem poznal výraz Modernismus a co vlastně znamená.
Časopis Raygun byl velice experimentální,
tedy úplně experimentální. V každém vydání jsme zkoušeli spoustu věcí.
Mnoho jich zafungovalo,
a hodně taky ne.
Nikdy jsem neviděl zkušební vzorky, takže mnohokrát to byly omyly,
obyčejné chyby, na jejichž téma pak lidé psali sáhodlouhé články
třeba proč jsem použil černé písmo na černé botě a podobně.
Ne, nikdy jsem neviděl vzorky, o čem to mluvíte?
Je velice obtížné udělat dobře věc která obsahuje osobní interpretaci.
Víte, kohokoli z ulice mohu naučit
jak rozumně navrhnout vizitku nebo leták.
Ale když vezmu ty samé lidi z ulice a přehraju jim CD
a pak řeknu, "OK, teď převeďte tu hudbu do obalu",
tak 9 z 10 bude ztraceno
a udělají něco banálně očekávatelné,
a jedna osoba uděla něco skvělého
protože ta hudba k ní promluvila a ukázala ji směr
kterým nemohl jít nikdo jiný. A to je moje parketa, právě tam kde to začíná být zajímavé,
vzrušujícící a víc o pocitech.
A právě tady vzniká to nejlepší.
Tohle je článek o zpěvákovi Bryanu Ferrym,
a když jsem ho četl tak byl velice podobný ostatním článkům,
a bylo to tak, tak skličující a nudné.
A tak jsem procházel všechna písma, měl jsem jich v té době stovky,
ehm, tedy pořád jich je tolik,
a nemohl jsem najít žádné které by sedělo na znechucení a nudu čišící z toho článku.
Konečně jsem se prohrabal až na dno a tam bylo písmo Dingbats,
dnes se jmenuje Zapf Dingbats takže je doslova na konci.
A tak jsem si říkal, je to tak nudné, ani to nestojí za čtení,
proč to nevysázet v Zapf Dingbats?
Je to taky písmo. Takže je to celé v Dingbats,
ve skutečném fontu, můžete to zvýraznit a nahradit Helveticou nebo jiným
a budete schopni to přečíst
ale opravdu to za to nestojí, není to moc dobře napsané.
Nepleťte si čitelnost se sdělením.
Když je něco čitelné, ještě to neznamaná že to něco sděluje.
A co je důležitější, neznamená to že to sděluje správnou věc.
A naopak, něco co může být zpočátku hůře čitelné
může předávat úplně jinou zprávu
která je platná pro oblast kde je použita,
a která od čtenáře vyžaduje trochu více času a zaujetí.
Ale většinou to funguje spíš naopak,
pokud se jedná o velice důležitou zprávu
která je předána nudným a nejasným způsobem,
tak může být lehce ztracena.
Tohle rozhodně neříká "s kofeinem"!
Je to jak, nazdar?
[Proč ne?]
Jenom to tu tak sedí! Na tom není nic kofeinového!
A na tomhle nic "mimomanželského".
A tady nic "prosluněného".
To není vtipné, to není sranda na pískovišti.
Kde nám to vybuchuje?
Klidně to může být první rande a ne třetí.
Tady už se to blíží, ty autobusy jsou v podstatě nudné.
Mezi jednoduchým čistým výkonným a jednoduchým čistým a nudným
je velice tenká hranice.
Bylo to něco jako vzestup tzv. grunge typografie,
která se během dvou, tří, čtyř, pěti let
stala vševstřebající estetikou
jakmile se od původních mistrů propadla
k lidem, kteří zatím spíš dělali zmetky,
a najednou zjistili že dnes jsou bráni jako dobří
ačkoli včera je měli za neschopné.
Na konci období grunge byla typografie v troskách,
jen tak ležela zkroucená na hromadě,
všechna pravidla vyhozena, bez šance na postup vpřed,
a jediné co mohli designéři na konci 90.let udělat,
bylo vrátit se zpět k původním metodám návrhu,
ale s novou sadou podpůrných teorií.
Pro nás má modernismus spíše podvratnou tvář.
Myslím že vnímání modernismu
jako něčeho, co je zaměřeno především na funkčnost
a užitnost, se objevilo mnohem později,
je to záležitost pozdního modernismu.
Raná modernistická hnutí,
Dadaismus, Futurismus, Surrealismus,
měla všechna spíše podvratné zaměření
a taky spíše, jak to říct,
dialektické zaměření, takže musela proti něčemu jít.
Ne že bychom byli proti pokusům
jaké dělali David Carson, Emigré a Fuse, nebo Neville Brody.
To co děláme považujeme v podstatě za jejich rozšíření.
Ta nekonečná honba, za ještě dalším druhem písma vzala spoustu energie,
a ještě teď si pamatuji, jak jsme jako studenti byli otráveni
protože jsi chtěl použít určité písmo a pak jsi uviděl že už ho použil někdo jiný,
a že ho nemůžeš použít, protože chceš být originální.
A s Helveticou celý problém zmizel, protože ji používají všichni.
Hodně lidem se způsob,
jakým generace mladých designérů používá písma jako např. Helveticu,
zdá povrchnější, jako takové odložení si stylu na horší časy.
Myslím, že s tímto rozhodně nemůžeme souhlasit.
Všichni tři jsme vyrůstali v Holandsku 70. let,
kterému vládly závěrečné okamžiky pozdního modernismu.
Například v Rotterdamu, městě ve kterém jsem se narodil a vyrostl,
byl jeho symbol navržen Wimem Crouwelem,
poštovní známky navrhnul Crouwel,
telefonní seznam navrhnul Crouwel,
školní atlas navrhnul Crouwel.
Takže pro nás je to skoro jako mateřský jazyk,
tedy něco úplně přirozené.
Není to tak že...tedy, spousta lidí si myslí že se to nějak studuje
z knížek a pak že se to kopíruje nebo tak nějak, ale
odvážím se říct, že je to jako bychom to měli v krvi.
A je to i zábavné, protože si spousta lidí spojuje Helveticu
s hrozbou globalizace
a standardizace.
Téhle vlastnosti se ale vůbec neobávám
protože vím že to kdokoli může vyvrátit.
Myslím že národnost lze stejně dobře vyjádřit
v mezerách mezi písmeny jako v písmu samotném.
A taky myslím, že způsob jakým lidé jako Crouwel
používají Helveticu, je typicky Holandský,
a proto mě nikdy nemůže nadchnout argument
že Helvetica je nějaká globalní příšera.
Nejsem žádný opravdový typograf,
neznám všechna ta zvláštní slova pro popis písmen,
jako ligatury, horní a dolní dotahy a tak podobně.
Spíš na určité věci reaguji,
a dělám prostě to co pociťuji jako správné,
takže se nechovám jako klasický typograf.
Jsem posedlý předměty a tak je sbírám, víte,
mám spoustu kousků a útržků papíru z věcí nebo obalů které najdete na ulici.
Je to prostě vytváření krásy z něčeho úplně obyčejného.
V tomhle nalézám opravdové potěšení, v obyčejných věcech
které většina lidí přehlédne, nacházím v nich krásu.
V případě designu je pro mě nejdůležitější
když dílo dokáže vyvolat citovou reakci.
Myslím že to jsou pak ty nejlepší návrhy.
Když uvidím něco co mi řekne jdi,
říkám si kdybych to tak dělal já, víte, je to pro mne opravdu klíčové.
Nebo si prostě řeknete ohóó, něco jako, ohóó, to je pěkné.
Všechno je to o citové reakci.
Jedna z věcí co jsem vždycky chtěl dělat je návrh označení letadla,
firemní styl pro aerolinky.
Rád bych dělal uniformy, anebo sedadla a vše co k tomu patří, náklaďáky
a takové věci. Myslím že by to bylo vynikající.
Dělám ty LP obaly už tak strašně dlouho, víte
a tak bych se chtěl posunout na trochu větší věci.
Je za tím myšlenka navrhnout něco co vydrží nástrahy času,
a snad něco z toho co navrhuji bude stále používáno za dvacet, třicet let.
Rád bych si to myslel.
Před třemi roky jsem se ženil. A dělal jsem si svatební oznámení,
a věřte mi, že to je ta nejhorší práce kterou můžete jako grafik dělat.
Dělával jsem oznámení i jiným lidem a už nikdy žádné neudělám.
Bylo to o nervy, nejhorší co jsem kdy zažil,
jednání s tchýněmi je prostě hrůzostrašné. Ale naši pozvánku jsem zvládnul,
a do programu
jsem zařadil malé poděkování Maxi Miedingerovi za Helveticu.
Ale moje žena to vetovala a tak jsem to musel dát z pozvánky pryč.
Ale byla to sranda...
Myslím, že jsem s Helveticou srovnal krok když jsem byl u DR.
Vždycky jsem Helveticu rád používal
protože... někteří lidé říkají, že používají různá písma protože to dodá jinou náladu.
A já si opravdu užívám té výzvy, nechat Helveticu promluvit různými způsoby.
Je tu s námi už padesát let, vycházející,
stále stejně čerstvá... zjevně, nebylo záměrem mít ji tak skvělou,
ale je to prostě nádherné písmo.
No, teď už jsme méně posedlí Helveticou
než dřív.
Ano, opravdu jsme byli Helveticou posedlí, ale teď už ne tak moc.
Nějak jsme ji uznali... Došli jsme do stavu kdy jsme uznali že tu prostě je.
Máme rádi omezení.
Bez nich nefungujeme, bez omezení nedokážeme nic udělat.
Čím víc omezení máme, tím jsme šťastnější.
Když jsme začali dělat školu
byl grafický design ovlivňován lidmi jako Brody a Carson.
A až potom jsme se dívali na díla Josefa Müllera-Brockmanna
a Švýcarskou typografii šedesátých let.
Když jsme otvírali kancelář, vážně jsme si řekli,
že se chceme podívat zpět,
abychom našli design s lepší strukturou.
Pro nás je velmi důležité zmenšit počet použitých prvků.
A když dojde na písmo, tak použijeme jeden nebo dva druhy,
pokud to jde, a taky, pokud možno, jednu velikost.
A například taky nemáme rádi antikvy,
písmo musí být racionální
jinak je příliš výrazné.
Myslíme si, že Helvetica má v sobě nějak zakódovaný postup návrhu.
Taky vás dovede k určitému jazyku,
a to je určitě jedno z tajemství úspěchu Helveticy
že už sama v sobě má...
že má jistý styl a estetiku
které automaticky použijete,
protože to písmo, protože písmo to tak chce.
Uděláte to, co po vás písmo žádá.
Pokud nejste dobrý designér anebo vůbec nejste designér,
prostě použijte jednu velikost Helveticy Bold,
například na leták... a bude to vypadat dobře.
Je docela dobře možné, že pokud se jedná o trendy,
přinejmenším v grafickém designu, že jsme dosáhli jakéhosi konce dějin.
Kyvadlo které se kývá tam a zpět, už nemá žádný volný směr.
Poslední trend může spočívat v úplně
demokratickém rozdělení výrobních prostředků
každému kdo je chce nebo si je může dovolit.
Za pár tisíc dolarů můžete mít hudební studio,
za deset tisíc filmové studio,
designérem se můžete stát za jeden nebo dva tisíce dolarů,
a v podstatě mít
podobné nástroje jako lidé kteří se tím živí.
A když všichni tihle lidé budou mít nástroje na to aby udělali dobrý design,
zjistí že to není zas tak jednoduché.
Nestačí jenom otevřít předlohu v Corel Draw nebo powerpointu.
Vůbec to není o tom mít poslední verzi nějakého programu.
Pokud to nemáte v oku, pokud nemáte smysl pro design,
žádný program vám ho nedá.
Pamatuju jak před léty kamarád producent rozhlasových reklam
nechal na chodbě CBS Records vystoupit pět kluků
kteří zazpívali začátek "Round Round Get Around, l Get Around"
od Beach Boys.
A oni se opravdu snažili, týden nacvičovali aby jim to správně znělo,
byli to nejlepší zpěváci které v tom oddělení na tomhle patře měli,
kteří opravdu milovali hudbu.
A tak vystoupili a zazpívali to,
a samozřejmě úplně falešně a znělo to hrozně...
příšerně. Přitom poctivě cvičili. A pak
komentář v reklamě říkal, "Teď konečně oceníte Beach Boys."
V podstatě je to stejná situace.
Čím blíže se k tomu dostanete a čím víc toho vidíte,
tím lépe dokážete ocenit když je to skvělé.
Dnes je více dobrých mladých návrhářů písma
než kdykoli předtím. Mladými myslím starší dvacátníky, mladší třicátníky.
Kdoví jaká písma asi vytvoří
v jakém pojetí stylu atd. Ale určitě budou dobrá.
V mých úvahách to představuje obrovský zisk,
který přichází díky těmto demokratičtějším a přístupnějším technologiím.
Na té Helvetice něco je.
Něco o tom že lidé pořád říkají, vylepšil jsem Helveticu.
A nikdy to za nic nestojí.
Víte, přemítám jestli někde není ještě neobjevená věda o typografii
která by řekla že to není proto, že jsme si to tak zvykli vidět,
a taky ne proto, že jsme si to spojili s těmito věcmi
které považujeme za nadřazené,
ale že to nějak obsahuje určitou vnitřní správnost.
Správný způsob jak se malé a spojí s křivkou,
správný způsob jak je v G ta část vedoucí dolů,
správný způsob proč jsou tahy v c takhle a ne takto.
Na rozdíl od něčího vkusu nemám důvod věřit,
že něco může být dobré a jiné zase špatné.
A přitom nám tu ta věc dobrých padesát let sedí
a pokouší lidi aby ji zkusili opravit. A zdá se, že je neopravitelná.
Všechno se mění, doba se mění,
obliba písem se mění dramaticky.
Jak dnes volíte určité písmo pro určitou práci
má jiný význam než jak jsme vybírali písma pro práci v padesátych letech.
Vždy jste dítětem své doby a nic s tím nenaděláte.
Dnes žijeme v prostředí, ve kterém mnohem více lidí
přijímá myšlenku vizuální komunikace a grafického designu,
pokud to ještě stále chceme takto nazývat.
Došlo jim to. Rozumí tomu. Začínají vidět grafickou komunikaci
jako vyjádření jejich vlastního já.
Klasickým příkladem jsou programy sociálních sítí
jako třeba MySpace, kde si můžete upravovat svůj profil.
Můžete změnit pozadí, přidat obrázky,
můžete změnit písmo na jaké chcete,
a tyto volby a rozhodnutí která uděláte,
se stanou vyjádřením toho čím jste. Začnete o to dbát,
stejně jako se staráte o své oblečení které vás vyjadřuje,
nebo o účes či o cokoli jiného,
nebo jak jste si zařídili byt a vůbec.
Víte, přijali jsme myšlenku, že takto se projevuje osobnost,
prostřednictvím spotřebitelských voleb.
No a teď se totéž děje v oblasti vizuální komunikace
a jakmile přijdou ještě propracovanější nástroje, nevidím důvod
proč by se to nemělo rozvíjet dál a dál, a pořád dál.
www.Titulky.com