SONET O STATEČNĚ NEDODATEČNÉM NEPODĚKOVÁNÍ

Neděkuj!
mohl bys být jak hnůj, 
a ještě poddajnější, neděkuj, Ty nejsi zdejší,

neděkuj, Ty jsi prodajnější,
 jak parcela,
jak chuj,
neděkuj, Ty jsi ještě zbytečnější.

Je to starost anděla jít Ti od těla
jak stín

šikmo stranou.
Neděkuj za knihu nikdy nedopsanou,
na kterou úsměv padá naštěstí, úsměv Matčin.

Neděkuj za náhodnou podívanou. 
Bohu děkuj jen za Boha a činu jen za čin.

Neděkuj za líce, po nichž Ti slzy kanou.

	ÉRÓTŮV
SONET O TICHÉM DOROZUMĚNÍ CON AMORE

Končíme pro dnešek.
Jaký prohřešek 
na sebe zradíš? 
Co mi radíš?

Mám Ti říci
že když Tě chci mít stavím do okna svíci? Mám Ti určovat limit?

Mám se Ti vyznat
ze svých skrytých slabostí 
a mám Ti přiznat

že na Tvé lásce mám nedosti jak na tyčince blizna?
Ale kdo se v sobě vyzná.

A ten lak s obrazu mého sejmi, a ty přidané pokosty.

	BALADA
jedněch Krásných Očí
	UŽ JEN
	PRO PLÁČ

I
Ty smutný jak pláč, Ty lítostivý jak vina, Ty který ptáš se nač, plač do mého klína.

Plač, vášnivý hráč, bujný pijan rudého vína, 
plač nad úsměvem káč 
a svistotem bičů,

který nikdy nezapočíná jak věčnost chtíčů. 
Plač zvoněním klíčů,

plač zkypřená hlína 
Tvých ustavičných rýčů. Plač jantarová medovina.

II
Plač slina vášnivějších dříčů. Plač sobolina zeměměřičů,

plač staronová 
umyvadla u holičů, 
plač okřín smyčců, zbarvený do nachova,

plač mléka pryšců, stoudná a mramorová, plač zlaté slzy

petrklíčů,
vyplač všechno co Tě mrzí.
A svoji vlastní krev plač do carevičů.

III
Plač slova.

	NÁVRAT
	ÉRÓTA
PROROKUJÍCÍ SONET O ŽALMECH KRÁLE DAVIDA

Ještě jednou prosím o Tvé odpuštění, 
Ty který jsi Pán můj a můj král, 
krále král neposkvrněný z ženy,
s kterým jsem si o samotě hrál

jako se srdcem a s dráty harfy, 
Ty jehož otec byl pyšný Saul, 
Ty jehož krev moje srdce barví jako víno pohár, hrdlo Grál,

rozpomeň se prosím na Davida, Tebe nepřečurá Uriáš
ani Bathsebina lesklá bída,

ani Šalamoun, v němž syna máš, 
Ty jsi mi byl nad prach archy svatý. Odpusť mi, že Jonáš je z Jonáty,

odpusť mi, stala se dvojí chyba, 
ale Tvoje srdce se mi vrátí
s vínem k němuž jídává se ryba,

v moji rudou číši prsten zlatý.

	SONET
	O NANEBEVSTOUPENÍ PÁNĚ.
	NEROZDÍRAJÍCÍ SE O BAJONET
ALE PŘECE JAKO KREV TÍHNOUCÍ K PROLITÉ RÁNĚ.
	SONET KTERÝ SE DĚJE
	PŘED STA LETY ANEBO HNED.
	ZÁLEŽÍ
	NA DRUHU ZBRANĚ.
	ĎÁBEL SE SMĚJE.
	NA TOM KDO VÍNO LEJE.

Tys nebyl na nebe vzat, Ty sám jsi tam vstoupil, jinak bys nevykoupil
co nelze útokem brát,

lyr zlatý drát,
Ty ne nadarmo jsi loupil,
jen se opyl,
Ty ses tou krví opil,

dožádav se těla,
Tebou ne nadarmo hřměla, 
až dohřměla, kletba odvěká,

Ty kterého na nebi nikdo nečeká.
Ale jen Ganymed ví jak padat z ďábla do anděla. Synu člověka.

ROMANCE
O TOM O VŠEM PO TOM PO VŠEM

I
Mít po tom po všem ještě pro přátelství smysl, mít smysl pro lásku, 
nezaprodat se učitelství
ani lovení bělásků,

po tom po všem co je každodenní dřina mezka srdci čihaře,
po tom po všem co je kopretina
krev šlehající do tváře,

mít po tom po všem, po životě rabů obdiv pro krásu lotrasa,
neprodat moře za klepeta krabů,

i když bič drábů štípe do masa, 
po tom po všem mít v srdci tabu, 
v srdci jež hnusem se otřásá,

ale přece slaví, slaví s Tebou kanaánskou svatbu,
to je můj a Tvůj úděl, osud boha a osud chuďasa.

Já jsem ten host a Ty jsi ženich a všechna ta chasa je u ďasa.

II
Přej nevěstě klatbu!
Což nejásá?
Trojský kůň právě ztekl trojskou hradbu. Neskončí pro to Helenino hopsasa.

Dbát po tom po všem ještě o výsadbu sadu který jabka zadarmo nestřásá. 
Po tom po všem najíti pravdu.
I u perel, i u prasat.

Ještě žízeň mít po tolikerém hladu. Ještě najít prs - a ssát, a ssát!
Nepadla obležená tvrz.

Stále opojněj zní vědro pádu.
Po tom po všem se vínu vzdát, nedobytný hrad. 
Po tom po všem dštít slzy jak vodopád

a po tom po všem krvácet na pomádu.

III
Po tom po všem Tě mít rád.

ROMANCE o MILÁČKOVI KTERÝ LEŽÍ U NOHOU SVÉHO MILENCE

I
Jak jsi tam ležel tak jako slunečnice, 
ó ničeho nežel,
ó ničeho nežel více.

Jak jsi tam ležel
stvořený k zobání
ptáků a k vyndání vesel.
Jak jsi tam ležel pomilovaný.

Jak jsi tam ležel 
daleko Říma a Prahy, 
jak jsi mi v srdci vězel,

Ty nahý
trne!
Kteraks to ležel na mém loži v Brně.

II
Jak smyslně,
jak opatrně.
Tam v moravských luzích. Jak nerozmyslně.

Jako se spí na haluzích. 
Shlížej se v mužích, v mužích. 
Ó panny neopatrné!
Jak jsi tam ležel v Brně

s drsnou srstí drzých. Jak rozvalen!
Jak mnou povalen.

Jak by ses mne chtěl zbavit, prchal jsi jako David
ve stále užších kruzích.

Ustel si v růžích!

VÁCLAVůV SVATOKANDAULOVSKY ÚTOČlŠTNÝ SONET PRO JEHO VE VŠEM KREVNÍHO ALE V NIČEM VINNÉHO
	BRATRA
	BOLESLAVA

Mít stehna jak Rekkared, vědět kde je led,
kde sucho,
zbožňovat Tvé ucho,

Tvých paží Všesokolský slet, údů vzlet,
milovat nudu,
teď, teď hned

pod nohama ztrácet půdu, vrážet do Tebe kord, 
vědět co je to mord,

čtyřmi býky být čtvrcen, Tebe mít k ruce, 
ochutnat potlesk hord.

Zkusit jak chutná lidské srdce.

JIDÁŠŮV SONET O POLIBKU SPIKLENCE KTERÝ NEZAPŘE MISTRA

Stromy nehejbejte se s místa, nesahejte mi do svědomí, mé srdce nikdo neoblomí, obloha nade mnou je čistá.

Nade mnou rukama se lomí, prastará leckde praskne busta, nehejbejte se stromy s místa!,
 to ne vy les, to já jen, to My

chcem zůstat nikým neobhájen, 
vy lidé dobří, i vy gnómi! 
Všecko jsem přiznal,

ať jsem ztajen! 
To já jsem vyznal
Ježíše Krista.

ADAMŮV SONET 
(NA TĚLO) NA ŠALMAJ 
V RÁJI

Tak apokalyptické jako by něco chtělo, nelidské, tragické, vášnivé, básnické,

rozkošnické jak Othello, prchlivé, sladké, kosmické, vesnické jako Carskoje Sělo, liturgické jak kartáč a mejdlo

a panické.
A jak má Odyssea epické. Musíš říct kde.

Nesmíš říct kde. Zde-něk-de. Zapíské!

Tvé jak had magické tělo.

SONET KRISTA V HROBĚ (MEZI DVĚMA ANDĚLY)

Někde daleko nad vrtochy, někde vysoko za světem plochy, 
tam kde je život jednoduchý
jako Tvé nohy, jak let mouchy,

a jako halekání pastuchy. 
Zde někde už jen pro bohy. Nevěřte na duchy!
Tam kde jsem nejvíc ubohý

a jako ty rampouchy ani na jedno oko suchý. Směšný jak babské šprochy.
A jak ta bukolika na obě uši hluchý.

Zde někde pod tolika škrobenými rouchy. Miluji hochy
a sochy.

SONET
(K VOLBĚ NOVÉHO PAPEŽE)

Jeho Svatosti Pavlu VI

Takový už je svět. Když už to nejde dál
 připadáš si jak lev sám
hrozný na pohled.

Prázdný je sál.
Teplá je krev.
Pojď k nám!
Co do vyhřezlých střev

tak slepé samoty?
Jak jsi daleko Ty!
Moje cesta má šířku prázdnoty

když přišla o boty.
Takové už jsou naše životy.
A já jsem papežský jako můj strach. Tak strašlivý jako Tvůj kardinál.

SONET (KRÁSNÁ MADONA)

Směješ se ve své výbornosti spanilá celá,
Ty od věčnosti do věčnosti Žena zbožněná už i dle těla,

Ty božsky sličná ozvěna
Jeho i lidské velikosti, 
Ty kanaánská proměna na smrt pozvaných hostí:

Naslovovzatá
a Vtělená.
Královno všech, kteří jsou jak Ty prostí.

Směješ se jako růže červená.
A jako ten, který mne učil housti.
Směješ se jako já a to už něco znamená: U kata!

Ty se směješ jak Kuběna.

SONET (VZHŮRU SRDCE)

Vzdej se, vzdej se stromu, Synu Hromu,
nebo Ti nic neprominu, vzdej se svahům vinic,

nesměj se,
vzdej se najatým vrahům,
vzdej se hroznům beze všeho nahatým. Nech ho!

Vzdej se slovům a očím kněze. Vzdej se všemu na co sočím. Přijď až k hotovému.

Vzdej se náměsíčným okovům.
Vzdej se stříbrům nebes a zlatům říčním. . Vzdej se hodinám i kůzlatům.

Dej se s námi proti nám.

Srdce vzhůru!

SONET (ZAPOMENUTÉ SVĚTLO)

Stesk Po Stesku

Lásce Zro;:tné Ve Znamení
jediné Touhy 
B-vka A Blíženců; 
Unášet A Blížit Se

"On Musí Růsti, já Pak Se Menšiti" (Ženich A Přítel Ženichův)

Světlo Se Rodí Tenom Příchodem Většího Svět14
	Stále Většího. Většího Světla.

,
Stýská se Ti po nadávkách,
stýská se Ti po císařské zbroji,
která by se v malých dávkách podobala hoboji když píská, 
když si stýská, když cválá.

Stýská se Ti po slově.
Stýská se Ti po odhození labutího i stračího pera.
Já vím, Ty bys chtěl něco jinačího. 
Stýská se Ti po stiskání dlaní, jejichž palec směřuje
                                                            vždy jen k právě načatým lahvím.

Ty jsi znalec.
Stýská se Ti po tom, kdo miluje.
Je to podmanivější než rodná víska.

Stýská se Ti po dokonalé opici.
Tvoje stesky nejsou malé.
Stýská se Ti po pořádné bouřce s blesky.

Stýská se Ti po svíci rozžaté za dne.

SONET (POVOLÁNÍ PETRA)

Báseň se dělá ze slov, ale Ty si nic nedělej z anděla, 
vzdělej raděj stan na prahu jeho zahrady,
	a hlavu mezi kolena polož, smrtelně lysý.
edělej si nic z řeči davů,
to spíš naslouchej nářečí pávů a ohnivzdornému skřípotu mezí.

Nauč se rytmu nepříliš vzornému.
V čem se nezmýlíš, to ještě cestou vyřiď mu.
Někdy odejdi jak košile s nejbližší vestou
a někdy buď vzdálen jak děla zub a Božího Těla vyceněná dáseň.

Tvoje nitro může oznít jako žena u studny nečekaně siestou, 
ale její rým plaše jak Echo nech, a ve hroznech vinic doznít.
Važ mne jak pomlázku kterou se jaro přepáše dívkám ku šprýmu.

Nejlepší je vždycky to naše.
Ve všech svých potřebách jako na nebi tak i na zemi buď lidský.
Ale to nejlepší nakonec, počkej, a bez Slova, které bylo na počátku,
už dál nelov.

SONET (LAZAR PRO KRISTA)

Sv. Terezičce Ježíškově Za Déšť Růží

(Svalojanská Picla)

ITy spíš, Ty spíš,
Bože jak jsme ve smrti sbratřeni jak nikdy předtím a nikdy potom již. 
Ty spíš, a Tvůj spánek už není spánek čtyřdenní, ale třídenní.
Ty spíš lehce jak vánek, Ty už smíš.

Někde mezi prsty Ti ještě přeběhne myš
Tvých i mých dřívějších marných radovánek, slyš!
Dívej se na věc z těch přívětivějších stránek, nezapomínej na edeny, 
Ty který klimbáš jak světlo denní a jako limb. Nech být, Ty spíš!

Ruce ne nad námi, ale za nás spínej, Ty smíš,
Ty stejně jak já už jinej.

Nic si nezačínej
s těmi křesťany, víš?
To radši až na pohany, až na Olymp vzlínej jak víno čisté i po Káni,
i ve svém pokání,

Kriste Pane, a výš!

SONET (LESBOS)

Miluji národ Thráků
a muže, a lílie.
Mám rád kouř vystupující nad Ithaku,
ale i kanibalismus radši deifobomachicky tajně hladové nežli
efebofilicky zjevně příliš fajnové kainofobie.

Mil~ji jaro národa, k němuž přiložili ne ucho, ale dychtivý ret Řekové. 
Miluji Kalich, který přece jen nevyšel nahlucho, jak je vidět.
Miluji divy (jako že je nebe nade mnou!) jako divý.
Ale nade všechno miluji Zákon, za nějž se nemusím: ani za něj,
ani za sebe! stydět.

Kdo se diví, že jde o život, vždyť i plot mého ráje - a nejen
Tvé maso - Ty Nahý V Trní, je živý. Ty zdravý nemocný, Ty nahý nedůtklivý. 
Počni, Ty jenom vínem plodivý

ale nezačínej ani tak činem, začni krví.
Miluji násobilku šneků, které nikdy nedohoní oleje modliteb,
jimž hoří v patách ani ne tak mužem ohrožené, jako mužem
	neohrožené lože z olivy.

Všechno je v ženě, že ne?

Miluji bezhlavě - jak že je daleko Lesbos? - tam kdesi u moře ženství
	a - u břehu mužství (a třebas i v pobřežní mlze) jak mléko už jen
	čiře mužsky mateřské odlivy, odlivy.

SONET (STRÁŽNÝ ANDĚL)

Pro Sv. Dona Bosca
	(37. ledna)

Že tady někdo - jako bys mě vzal za ruku –
 i když se šeří, se nezpronevěří,
své jméno vypůjčeno jako jména kluků, 
vtesaná chlapeckým nožíkem do svých dveří:

Že tady někdo (jako Jiřík Jiříkem) nekončí výkřikem,
že tady někdo neudeří,
že tady někdo nedere peří
a že se tady někdo nepýří v keři (a ani kdyby byl slavíkem):

To Ty jsi vinen tím vinným střikem, to Tebou byl svět zaviněn jak básníkem (zemský ráj to napohled):

Že Tě nezponavykal cavykem, 
a že věří:
. Že má v Tobě záruku.

SONET (BOJ O VÍNO)

ttttttttt
	(Devět Křížů)

Nevystačili pouze s božským, a tak
se vrhli bozi na lidi.
Od té doby se tu a tam najde i takový chmaták, který jim závidí.
Ale nepohrávejme si se slovy: a dejme slovům játra: a jejich Prométheovi.

Také já jsem se nepočítal k českým Bratřím: jakož i Vy:
	od Šumavy k Tatrám.
Také já chtěl být jako král dobrý k dobrým a jako Parsifal čistý čistým
a jako sval Řeka jen hezký hezkým. Také já jsem ve všem jak opice napodoboval člověka. 
Miluji Tvé hyždě křehké jako dvě slunečnice.

Miluji Tvé srdce které se mne drží jak slunce věrné: jen ne v noci!
a tak pružné a levné a pevné: jak klišé a jako klíště. Už ne: zjevně: falešní proroci. 
Mluvíš mi z duše: miluji Tě: pro Krista Ježíše!
	nejen pro ten střapec co Ti mezi nohama plantá.

Miluji Tě zplna stehna: jako až Jákobovou žilou svůj – u Joviše! -
	Ortel i Osud: Orel Andělského Amanta:zevně dovnitř jak Panna,
zvnitřku ven jako Matka a shora dolů jak Běhna. Ale miluji Tě i odspoda nahoru: ať to ví celá hospoda: jak chlapec muže. 
A teď ať se to tu: a to je slovo do pračky: pro trošku té Tvé
	krvavé sračky čili mé nevinné krve (a ne pro hábit): všechno pobodá!

Každý kůň pije jen z čisté kaluže: a kdybys ho měl zabít, nevídáno,
	vždyť ani já - Maria Panno! - nemiluji dlouhé čekání: ale
	na to tata: Zázrak v Káni: a tedy'

SONET (ZASTAVENÍ TŘINÁCTÉ)

Jiřímu t

Tys nečinil mne hercem
trapného dramatu,
to jenom já se činil nad logickým čtvercem
srdečních záchvatů.

Ani pták, ani duha v panoramatu
slovy nešetří nad mým srdcem, nad tím oznobeným bércem. Běda! Jsme tři i s nevěrcem.
Už mne svlékli i z Tvých slov, z mých šatů.

Ještě naléhavější než nářek matek a vdov
je svistot biče který mou krev líže: děkuji: za málo.
Ty jsi nemlčel jako Mohyla Míru postavená nad Žalov:
ne, je to mnohem jednodušší syžet (připomíná Golgatu).

To jen před Tvýma očima se odehrávalo - v  - v chvatu a beze slov -
Snímání S Kříže.