ATLANTIS

I

Tlumený zvuk ti zaklokotá v hrdle
napůl slovo napůl ptačí vzlyk
jako bys vábil a nikdo se ti neozýval
sám zváben názvukem jako když o vodní dlaň kapka deště tleskne tlan tlan

Přišel osudný den a noc a rozbouřený oceán svinul svět jak starou mapu... Kdykoli 
pohlédneš na hodiny uvidíš tonoucí ruce 
zápasit v děravém víru a kamkoli se ubíráš 
na jistém místě ztrácíš cestu pod nohama
Oči se ještě zadívají pokud hloubku snesou
a duše nahýbá se nebezpečně přes zábradlí těla 
až přepadne stržena smrtelnou závratí
Vlna ji zase navrátí kolíbavým pohybem
do mateřského klína a dítě v ústech oceán
 začíná stejným žvatláním tlan tlan

Počáteční slabika ti zaklokotá v hrdle jako bys vyzvlykával z vody narozený cos kdysi spolykal... Do tmy se potápí
ze tmy se vynořuje nevykoupený svět opakuje svůj zánik i svůj křest 
Atlantis Kréta Hellas Európa
začíná stejným žvatláním v ústech oceán 
a končí němým polykáním tlan tlan

Rozhlížeje se za úsvitu po zmizelé cestě
objevíš v ptačím houfu značky věčných návratů když v tobě procitne starý hledač druhé poloviny Nejde o to porozumět smysl je navždy ztracen 
jde o to být uchvácen a probudit mořeplavce 
ani ne tak silou hlasu - ten přijde později
ale silou vidění jež předchází hromový výkřik 
když už je po všem a roztříští se v ozvěny
Zem zem

II

Jedna a táž vlna se pravidelně vrací
nikdo neví odkud kam a jaký smysl má
sčítat její hřebeny a hlásit výšku letopočtů 
anebo obracet zpátky ztišené listy kronik
a rozvlnit dávné vášně... Vzhlédneš-li na hodiny uvidíš tonoucí ruce v záludném víru
a jsi stržen v zápas chtěje pomoci
sám nevíš komu... Vlna jedna a táž
která nás kolébala v roce čtrnáctém
houpala na svém hřbetě archu Noemovu
a již si nevzpomínáš - byla někde zem?

Matky nás položily na poslední schod
kde končil dům a oknem pluly ryby
a měly naději měly nás jako loď
do které naskládaly jako do krabice
narychlo po sbírané kostky obrázkové stavebnice
a měly naději že složíme si růži dům a sad
až najdem pod nohama zem a sny si začnem vykládat

A vlny svinovaly předminulý svět
rozvinujíce před budoucí v moři stejných běd
jedna a táž na rub na líc obrácená mapa
nikdy se v klidu nerozprostře na hladině
za vzdouvajících ph1ivů za couvajících odlivů
v kterých se motáme z pokolení do pokolení
v minulém utonulí v budoucím přednarození
a stejným osudem r my vrženi na písčitý břeh sbírali jsme si vzpomínky na ztroskotané naděje 
z rozházené stavebnice stavěli si letadlo a tank 
a v uších hučelo nám roztříštěné jméno tlan tlan

Skládali jsme je v hudbu a tříštili je dál
v nespojité zvuky jako by pomatený pianista

jedním prstem jednu notu vyťukával 
a nevzpomenul dál... Ztracený motiv
zamotávali do bludiště obrazů ve výstavní síni které měly jeden společný název Není únjku 
a nakonec jsme zbloudili v bezvýchodné Ríši 
z které hledali jsme cestu zpět
a jen se odráželi o zvukové stěny
a k zešílení rostl uvnitř hluchý svět

Vyjde někdo ven za všechny stěny? Na každou beran budoucnosti buší rádio Berlín Moskva Londýn Řím
jsme však obklíčeni soustavou stěn Obleženi obléháme - kruhy v kruhu 
okolo středu z něhož vyšel čas
tajně za noci ven a stále uvnitř
z věčnosti kterou zradil čas
a obklíčil ji soustavou vzájemně obklíčených světů stále uvnitř nikdy vně

Kam vymotat se zpátky z magického víru 
z něhož se stal zákon a jeho překročení smrt neboť jsi z utečenců a na tvou hlavu vypsána cena

III

Kde je počátek roztržení jednoho a celého
na menší části a větší vzdálenosti
na stále mrazivější prostory mezi osamělými 
ale tím horoucnější mnutí rukou v modlitbách Jako jeskynní člověk třel dřevo o dřevo
na stejném stupni duše třeme dlaň o dlaň
 stačí však jen o trochu víc přitlačit
a zmrzlí uhoříme v plameni

Mezi zábnutím a spalujícím ohněm zavinujem se v řídký dým 
vyhaslého ráje jenž nás ještě hřeje 
z mateřské mlhoviny utržený cár jinak bychom zimou umírali nazí

Narodí se synáček a odtrhneme kousek 
a zavineme holátko jež bude trhat dál 
pro dítě jeho díl a stále je ho míň
a stále víc nás mrazí

Přišli jsme vzdoutnat v popelu již rozhrábnutém 
na mnoho osamělých milenců a hvězd
přišli jsme jako slepci vztáhnout ruce
podržet zamotané kouře šílené přadleně
a to klubko právě svinutého světa
jak temná věštba oheň rozpřádá

IV

Co ještě pamatují přelétaví ptáci
čí duše se v nich stěhuje
a nenalézá svůj prastarý domov
kolem něhož ve vzpomínkách krouží
a někdy střemhlavým pádem se vrhá tam kde šuměl zelený ráj a nyní hučí oceán

Nevíme jaké zprávy nám hučí v uších dnes
a jakou panikou vypuzeni z domovů 
třepotáme se houfně na telefonních drátech meziměstských hovorů neustále přerušovaných dotazy Mluvíte ještě? Haló kdo tam?

Může nám říci domácí člověk přezimující tolik vánoc v Evropě co se s ním děje? Dávná divokost

probouzí se v stárnoucí krvi nebo dávné dětství předzvěst nastávajícího podzimu nebo rašení jara?

Nevíme jakými mimozemskými radary vedeni slétáváme se do hustě obsypaných měst
a noví augurové hádají příznivá znamení
a věští budoucnost brzkého odletu
na jinou planetu... Ale tentokrát

ptáci zůstanou ve vzduchu o něco déle než poslední letadlo a v moři zahynou
nevrátí-li jim prastará matka dřívější ploutve Člověk vyskočí z hořícího letadla a zahyne neotevře-li v něm anděl v poslední chvíli křídla

v

Kdo má tvůrčí sny probouzí se před svítáním zaznamenává si jejich mámení
vykládá je v obrazce a čísla
jak Leonardo děsí papír čarováním
a z čar se hýbou božské perutě
a šumí nocí: Z pádu zdvihnu tě

Kdo slyší jejich šumění jako by ladily k letu zapisuje si sled stále stoupajících tónů
ze zaklínacích klínků skládá křídla hudby připíná je orchestru - roztříštěnému Ikaru 
a rozladěnou symfonií zasvistí to postaru

Kdo slyší ten svist zachytí okamžik pádu Umění není než závratné opojení obráceným letem do převráceného nebe
 než v uších zahvízdá pronikavý signál zděšené duše v které se anděl neotvírá

VI

Rukou si přejíždíš tvář a nevzpomeneš
na žádný ze svých rysů - napůl vyčníváš
napůl se v nich propadáš... Čím jsi tu víc? 
Klenutým čelem orlím nosem vysunutou bradou významnou křivkou profilu kterou se dereš vpřed anebo důlky mezi tím kde křivka couvá zpátky 
a zahloubáš-li se v ní - je sídlem snů a tušení poznáváš jak si scházíš napolovic ztracený 
Ženy si často zoufají nad hlubokou nepřítomností která muže vyznačuje - vytlačuje jinam
a nakonec někdo jiný vyleká je na smrtelném loži

Chceš-li mi lépe porozumět nakresli kruh shora jej rozpul křivolakou čárou
kterou dítě zpodobuje měsíc v první fázi 
a čára rozdělí ti kruh na profil
který znáš - jenom mu oko přiděláš
a protilehlý profil proláklý
který je v zatmění tvé mysli
Napůl slepý napůl vidoucí
myslíš jen tou světlou polovinou
aniž se někdy dozvíš: couvá nebo dorůstá?

V tom kruhu života-smrti jsou dva do sebe proti sobě zahleděné profily nikdy celá tvář která by je objala Jeden vyčnívá druhý se propadá

VII

Večer co večer vlna vzdouvající se noci převrátí naruby prostorové rozměry 
Co bylo vysoko je nyní hluboko
kde svítil den tam trní se dno

kde mělký stín tam černá tůň
ve které toneš a všechna záchranná lana 
spletená ze slunečních paprsků jsou zpřetrhána

Co se ráno vynoří jsou vraky
a na nich vyplouvají za vzpomínkou 
mořeplavci nikde nepřistávající
Je vůbec někde místo kam by dopluli
či pouhá hra věčně se převracejících vln 
večer co večer je zkolébá v bezbřehý spánek 
Ale ti kteří na nejvyšším stě žni bdí
budí je výkřikem Zem! Na obzoru zem!
A stále táž ozvěna se vrací: Jsem
jenom tvým snem