Dějiny antické literatury IV (LJBcA08)
Menippská satira
–	počátky tohoto žánru jsou spojeny s populárně etickým kynismem (filozofická škola, kterou ve 4. stol. př. Kr. založil Antisthenés z Athén; kynikové hlásali střídmý a skromný život v souladu s přírodou, odmítali přepych a požitky) a jeho literárním projevem – diatribou = populárně filozofická rozprava s moralizující argumentací oživovanou různými příklady, anekdotami i parodicky vyznívajícími citáty (tzv. accomodatio versuum = vtipné zapojování veršů do prózy, při kterém se mění jejich původní význam); cílem diatriby bylo poučení stejně jako pobavení; zakladatelem tohoto literárního projevu byl Bión z Borysthenu (3. stol. př. Kr.)
–	ve svých počátcích byla menippská satira koncipována jako zábavné, didaktické a současně kritické zesměšňování všeho, co bylo v rozporu s kynickými představami
–	typická kompoziční technika menippské satiry = prozimetrum (smíšený styl), tj. střídání prozaických a veršových partií (může se jednat o verše převzaté z díla jiného autora, např. Homéra či Vergilia, nebo o autorovy vlastní verše) – verše se stávají ústrojnou součástí prozaického textu
–	charakteristické je střídání vysokých a nízkých vyjadřovacích prostředků a obsahová heterogenita založená na protikladu vznešeného a výsměšného, vážného a komického (spúdogeloion)
–	typický repertoár menippských motivů: různé fantastické, nadpřirozené motivy, jako je sněm bohů, cesta na nebesa, sestup do podsvětí či posmrtné zážitky
–	pro zpracování uvedených námětů je příznačné využití parodie (často jsou parodováni bohové, filozofové, eventuálně i sám autor satiry), karikatury, kontrastu a ironických paradoxů
–	formální i námětová pestrost menippské satiry vychází z kynické diatriby (viz výše) ˃
menippská satira = směsice nesourodých prvků (právě tato nesourodost je základní žánrovou charakteristikou)
–	k řeckým pěstitelům menippské satiry patří v chronologickém sledu:
•	kynický filozof Menippos z Gadar (3. stol. př. Kr.; podle Menippa získal žánr své jméno; jeho dílo se nedochovalo)
•	epigramatik a Menippův následovník Meleágros z Gadar (1. stol. př. Kr.; jeho satiry se ztratily) 
•	představitel druhé sofistiky Lúkiános ze Samosat (2. stol. Kr.)
–	do římské literatury uvedl menippskou satiru (včetně jejího názvu) svým dílem Saturae Menippeae (dochovaly se fragmentárně) polyhistor M. Terentius Varro Reatinus (2.–1. stol. př. Kr.), jenž se tak odchýlil od existující římské tradice veršované satiry (Ennius a Lucilius): prostřednictvím menippské satiry kritizoval morální úpadek římské společnosti včetně pronikání orientálních kultů do Říma či módní záliby svých současníků v plytkém filozofování
–	další tvorba v duchu Menippova, resp. Varronova, odkazu:
•	drobný spis s názvem Apocolocyntosis divi Claudii Seneky Mladšího (Ztykvění božského Claudia) či Ludus de morte Claudii (Hra o Claudiově smrti)
•	úvodní dvě knihy Martianovy encyklopedie sedmi svobodných umění De nuptiis Philologiae et Mercurii (O sňatku Mercuria a Filologie)
•	řecky psané spisy římského císaře Iúliána Apostaty
•	(dříve byl za menippskou satiru označován také Petroniův román Satyricon, protože je napsán prozimetrem)