Odvahu.
Měl bys sis ze mě přestat utahovat. Nic proti té dívce nemám.
Ano. Ale neznáš ji a ani neznáš nikoho, kdo by o ní něco věděl.
To není její vina.
Ano, to je. Kdyby byla někdo, koho stojí za to znát...
- Myslím na Johna... - Proč?
- Vždyť s ní sotva začal žít... - Ty schvaluješ jejich bláhový sňatek?
Rozhodně. Aspoň vzájemně znepřátelí příbuzné.
Omluvte mě. Oh, mohl byste, pane?
Děkuji.
Děkuji, paní Wendellová. Jste ze svatby šťastná?
Ano, potěšená.
- Nevěstě se povedl skvělý úlovek. - Myslíme si, že je líbezná.
- Jsme okouzleni. - Děkuji, pane.
- Jakže se jmenuje? - Nancy.
Nancy čí?
Tvoje teta nemá žádných námitek, Johne...
Pokud je na tomto světě dokonalá žena, chci se s ní setkat.
Dobře, pane. Vyhovím vám.
Nancy.
Chci, aby ses seznámila s mými dvěma nejméně problematickými příbuznými.
Teta Louise a Arthur Wendellovi.
- Jak se máte, paní Wendellová. - Tak vy jste Nancy.
Je úžasné, že jste sem přijeli až z Floridy.
John je vám vděčný. Bez vás by to tu nebylo ono.
My jsme sem rozhodně chtěli přijet - všeho jsme nechali a přiletěli.
Promiň, že tak pospíchám, stařenko,
- ale teď, když už jsi viděla... - Neříkej mi stařenko.
- Dones mi drink. - Šampaňské?
Velmi ráda vás poznávám, pane Wendelle.
Tak to dokažte.
Čím to, že své skutečné neteře nikdy nelíbáš?
- No není krásná? - Má štěstí.
Pokud jsi hezká, máš i štěstí.
Pokud máš štěstí, můžeš si dovolit být hezká.
Omluvíte nás prosím?
Myslím, že jsem se jim líbila.
- Víš ty co? - Co?
To je pozoruhodně bystrý postřeh.
Drahý, ty to považuješ za samozřejmé, což je opravdu bláznivé.
Já neberu nic za samozřejmé, dokud nemáš prsten na svém prstu.
Žiji ve vysněném světě. Musím se pořád štípat.
Myslím, že jsem si tě vždycky chtěl vzít, Nancy.
Dokonce i předtím, něž jsem tě poznal.
To jsem ráda.
Chci, abys mě chtěl.
Tak moc.
A nepodepisujte žádné dohody 20., 23. a 27.
Teď právě jste pod vlivem Venuše...
- Dobře. - Velmi zajímavé.
Slečno Pattonová. Kdy jste se narodila?
- No tak, počkejte... - Nemyslela jsem rok. Jen měsíc.
Třetího listopadu.
Lidé narození v tomto znamení jsou loajální, štědří a schopní sebeobětování.
Dovedou si najít oddané přátele a ideální partnery pro manželství.
Že by?
Jsou tolerantní, příjemní, přemýšliví a spolehliví.
- Vážně máte správnou stránku? - Ano.
Mám.
Buďte tiše. Za chvíli přečtu váš horoskop.
Omluvte mě, pane.
V knihovně na vás čeká nějaký pán.
Neřekl mi svoje jméno.
Říkal, že je to velmi důležité.
Omluv mě, drahá. Budu hned zpátky.
Oh, už to vidím. To jsou skvělé kvality.
Ale negativní stránkou lidí zrozených ve štíru může být
krutost, sobeckost, náročnost a destruktivní sklony...
Ano?
Obávám se, že se budu muset představit.
- Jsem doktor Blair. - Jak se máte.
Praktikuji psychiatrickou praxi zde v New Yorku.
Aha. Co pro vás mohu udělat?
V novinách jsem viděl fotografii té mladé ženy, kterou si hodláte vzít.
A to dokonce dnes.
Ano.
Ano. Toho jsem se bál.
To je...
... velmi nešťastné.
Mohu se zeptat, jak dlouho ji znáte?
Nemyslím si, že vám do toho něco je.
Proč jste sem přišel?
Co chcete?
Nejsem rád, že musím zničit vaše štěstí.
Ale myslím, že až uslyšíte fakta, budete mi vděčný.
Řekla vám Nancy, že už byla vdaná?
Vdaná?
Mluvíme o té samé osobě?
Oh ano. Určitě.
Už je to nějaká doba, co jsem ji viděl naposledy, ale tohle je Nancy.
- Nezměnila se. - Určitě došlo k nějakému omylu.
Pokud by slečna Pattonová už byla někdy vdaná, řekla by mi to.
K žádnému omylu nedošlo. Byla mou ženou pět let.
Nepřekvapuje mě, že vám to neřekla.
Nancy neumí mluvit pravdu.
Má beznadějně zvrácenou osobnost.
Zničila život třem mužům, a to jsou jen ti, o kterých vím.
- A pokud jde o mně... - Počkejte.
Samozřejmě může předstírat, že mě nezná.
Vy čekáte, že dám přednost vašemu slovu před jejím?
Svá prohlášení mohu dokázat. Například oddací záznamy na matrice...
Nemám čas je zkoumat.
Mohu dokázat i bez nich, že jste lhář.
Kdy má narozeniny?
Narozeniny?
Přemýšlím...
Manžel by nezapomněl, kdy má jeho žena narozeniny.
Ne, ne. Jen si snažím vzpomenout. Je to v listopadu.
Kdy v listopadu?
Třetího. Není to tak?
Zvonil jste, pane?
Ne, o nic nejde...
A...
Dohlédněte, ať nás několik minut nikdo neruší.
Ano, pane.
Vy.
Vy říkáte, že jste potkal slečnu Pattonovou v roce 1938?
Ano, v Miami. Jel jsem tam za pacientem.
Je to zvláštní...
... ale v té době jsem si myslel, že to byla ta nejšťastnější nehoda.
Byla trochu roztřesená, a tak jsem trval na tom, že ji doprovodím domů.
Od té chvíle jsme byli prakticky nerozluční.
Líbezná je pro Nancy vlastně mdlé slovo.
Zdála se tak dokonalá, až to bylo děsivé.
Navzdory mému psychiatrickému výcviku jsem byl neschopen vidět na ní jakoukoli vadu.
Už jen toto mě mělo přimět k pochybám...
Protože nikdo z nás není perfektní.
Věděla, že je mi 36, jsem bez peněz a nemám jí co nabídnout.
Ale k mé velké radosti vypadala, že jí to nevadí.
Nebylo to žádné jmelí, ale ona ráda přijala náhradu.
Za pár dní jsme byli svoji.
Po krátkých líbánkách jsme se vrátili do New Yorku,
kde jsem pokračoval ve své práci.
Potom nám našla byt.
Nechápal jsem, co na něm Nancy vidí...
Ale brzy jsem to zjistil.
Byl jsem ohromen tím, jaký Nancy projevila vkus a důvtip.
No, týdny plynuly. Byl jsem šťastný muž.
Můj život byl úplný.
To ráno jsem dorazil do práce ve velmi dobré náladě.
O tom, co mě tam čeká, se mi bohužel ani nesnilo.
- Dobré ráno, slečno Wyattová. - Dobré ráno.
V ordinaci na vás čeká jeden mladý muž. Řekla jsem mu, aby počkal tady, ale nechtěl.
- Řekl vám své jméno? - Ne, pane. Není to pacient.
Oh.
- Doktor Blair? - Ano.
Překvapujete mě. Většina specialistů jsou starší lidé.
Vás sem někdo poslal?
Přišel jsem sám. Jmenuji se Clyde.
Omlouvám se. Setkávám se s lidmi jen na základě předchozí domluvy.
Ano. Ta dívka mi to řekla. Ale já nepotřebuji léčbu, jde mi o radu.
- Tak to nejsem ten správný člověk. Já analyzuji... - Zabere to jen pár minut.
Já teď nemám čas, pane Clyde, ale pokud si promluvíte s mou sekretářkou...
Musíte mě vyslechnout. V sázce je lidský život.
On je v Sing Singu.
Zítra zemře, a přitom je nevinen.
Nemohu to dokázat, ale vím, kdo ano.
Tohle se mnou nemá co dělat.
Ale ano, má.
- Měl byste jít za státním návladním. - To vy byste za ním měl jít.
- Pane Clyde, znovu vás požádám... - Ne.
- Vy jste pil? - Dokážu si poručit, nebojte se...
Podívejte. Byl bych raději, kdybyste odešel v poklidu, ale pokud mě donutíte...
No tak. Vyhoďte mě.
Prosím pane, buďte rozumný.
Těžko přesvědčím státního návladního,
že mám nějaký důkaz v případu, o kterém nic nevím.
Že ho zadržuje někdo, o kom jsem nikdy neslyšel.
Neslyšel?
Vzal jste si ji.
Mluvím o vaší ženě. To už je něco jiného, že?
Nancy je zajímavá dívka, doktore. Ale já vám ji nezávidím.
Co tímhle vším myslíte?
Co víte o mé ženě?
Možná, že vím dost, abych ji obvinil z vraždy.
Nemáte něco k pití?
Nepotřebujete pití.
Posaďte se prosím. Klidně na pohovku, jestli chcete.
Proč?
Je to pohodlnější.
Slečno Wyattová, teď nechci nikoho vidět. Zavolám, až budu k dispozici.
Prosím, pane Clyde. Nemohu vám pomoci, pokud nebudete spolupracovat.
No tak ještě jednou. Já nejsem pacient.
Trpíte hysterií.
Nedosáhnete ničeho, dokud se nedáte dohromady.
- Nikdo vás ve vašem stavu nebude poslouchat. - Musím vám říct fakta. To je všechno.
Já chci slyšet všechna fakta. Nejenom ta, která mi chcete říct.
Chtěl jsem mu provést psychoanalýzu. Dostat se ke kořenům jeho problémů.
Ale věděl jsem, že v jeho stavu je to nemožné.
A přece moje starost o Nancy a má přirozená,
a připouštím až masochistická zvědavost,
mě podněcovaly k rozhovoru.
Jak dlouho znáte Nancy?
Je těžké si vzpomenout na dobu, kdy jsem ji ještě neznal.
Vybavujete si vaše první setkání?
Už zase zníte tak profesionálně, doktore.
Oh, promiňte.
Vzpomínal jsem, jak jsem ji poprvé potkal já.
Ano. Umí udělat dojem.
Jsou to tři roky, kdy poprvé přišla do mého kurzu umění.
Vzpomínám si na ni...
- Oh, vy učíte v uměleckých kurzech? - Maluji portréty.
Kvůli krizi jsem se nemohl uživit, a tak jsem přijal nějaké studenty.
Aha. A Nancy byla jednou z nich?
Od toho dne, pokud šlo o mě, byla jen jediná.
Věděl jsem to od chvíle, kdy jsem ji spatřil.
Byla to perfektní dívka, taková, jakou si představujete, ale neočekáváte, že ji někdy potkáte.
Náhle se zhmotnila.
Chápete, co myslím?
Rozumím. Pokračujte, prosím.
Neviděl jsem ji vejít. Někdo ji přivedl.
Musel jsem vypadat legračně, jak jsem na ni tak zíral,
protože se zasmála.
Promiň.
Zdravím.
Neznáte mě. Jsem Nancy Monksová.
- Přivedla mě Thelma. - Dobře.
- Myslela si, že vám to nebude vadit. - Vůbec ne.
Neřekla vám to?
Nedostala příležitost.
Vynadal jsem jí. Pokaždé, když jí něco předvedu, udělá pravý opak.
Nevadilo by mi to, pokud by měla nějaký talent.
Oh, to určitě nemyslíte vážně.
Ale myslím.
- Nepřekvapilo by mě, kdybych ji vyhodil. - Ne, nedívejte se.
Proč?
No, nepřeji si to.
Velmi zajímavé. Kdo vás učil kreslit?
Můj otec.
Proto vím, že to není dobré.
Dělám to jenom pro zábavu.
Ale chcete se učit, nebo ne?
Nijak zvlášť.
Vyděsil jsem vás?
Ne, já...
Umění mě moc nezajímá.
Myslím tím...
Nikdy jsem ho nebrala vážně.
Co se mě týče.
Tak proč marníte můj čas? Myslíte, že si tohle užívám?
- Já vám budu platit. - Neberu peníze za nic.
Nevedu tuhle třídu, aby zbohatlické pijavice mohly utéct nudě.
V takové peněžní tísni nejsem.
Dobře.
Doufám, že se nezměníte, pane Clyde.
Obdivuji vaše principy.
Kéž bych mohla říct to samé i o vašem charakteru.
Mohu dostat svůj blok?
- Jistě. - Děkuji.
Proklatě Clyde, nejradši bych tě zabila.
- Pořád chodit potížím naproti... - Zapomeň na to.
Slyšel jsi někdy o Andrew Bonnerovi?
Kolik milionářů se zajímá o neznámého umělce?
- Možná je to Bonnerova dcera? - Pracuje pro Bonnera jako jeho sekretářka.
Cítíš se proto líp?
Nazval jsi ji zbohatlickou pijavicí.
Paranoidní Clyde je zkrátka ten nejdůležitější...
Nebylo to poprvé, co jsem ze sebe udělal blázna.
Nancy zapůsobila rušivým prvním dojmem.
Docela mě to zranilo, protože se mi líbila. Nemohl jsem na ni zapomenout.
Tu noc jsem šel do malé italské restaurace, abych mohl být sám.
Dobrý večer, Clyde.
Dobrý večer.
Nechtěl jsem ignorovat Luigiho a jeho ženu, ale...
Neměl jsem náladu s kýmkoli mluvit.
Chtěl jsem přemýšlet o Nancy. Prozkoumat své pocity.
Proč vždycky zahazuji věci, které chci?
"Paranoidní Clyde."
Možná měla Thelma pravdu.
Náhle jsem si uvědomil její přítomnost.
Díval jsem se na ni.
Rád bych se, pokud možno, omluvil za dnešní odpoledne.
Jednal jsem s vámi zle.
Děláte to často?
Ano.
Jste sama?
Přisednu si.
Nechtěl jsem být tak útočný.
Nevypadalo to tak.
Já vím. Odpusťte mi.
Tak na to pojďme zapomenout.
Ano.
Joe, přines nám láhev Chianti. - Ano, pane.
Byla jsem vyděšená, když jsme se spolu bavili, ale pan Bonner mi předtím řekl:
Slečno Monksová.
Každý, kdo mě dokáže rozpoznatelně nakreslit, zatímco diktuji...
… je umělec.
Trvám na tom, abyste brala lekce.
Myslela jsem, že si dělá legraci,
To bylo včera, a dnes řekl:
Slečno Monksová, už jste začala chodit do nějakého kurzu?
Jen jsem se zasmála.
Ale on to myslel vážně. Dal mi celý den volna.
- Na úkor pracovní doby? - Na úkor pracovní doby.
Oh, chápu. On... chce být přátelský?
- Ne. - Ne?
Určitě ne.
Svým způsobem je to pro něj obchod.
On si myslí, že lidé lépe pracují, když mají kreativní vyžití.
To je revoluční.
Však víte, co udělal pro moderní umění. Nemusím vám to říkat.
Já jen doufám, že mě nikdy neobjeví.
Proč?
Ví o umění tolik asi jako tady Luigi.
Teď jste ale nefér.
Jste náročný mladý muž, že?
Rozhodně ne.
Teď mi o sobě řekněte víc.
Co bych mohla ještě říct?
Ale však víte. Co děláte po večerech, jestli máte ráda psy.
A jestli jste šťastná.
Jsem velmi šťastná, děkuji.
Ne kvůli mně. Neudělal jsem vás šťastnou.
To je pravda.
Tak to byl třeba někdo jiný.
Já jsem tím jen myslela, že se mám dobře.
I tehdy, když jdete ven s jiným mužem?
Nejspíš se vám dvoří?
No, jestli se to ze mě snažíte vymámit - tak ne, nejsem zamilovaná.
Pokud si myslíte, že to k večeru následně něco přidá...
Možná, že by mohlo, ale já tomu nevěřím.
A vy?
Ne.
Nehodlám se teď vázat. A bude to na dlouho.
Už jsem slyšel hodně dívek tohle říkat.
Oh?
A můžu se zeptat, co jste s tím udělal?
Nic.
Jen jsem počkal.
Ten večer rozhodl.
Musel jsem Nancy mít, i kdyby mě to mělo zabít.
Pokračovala v hodinách, takže jsem měl spoustu příležitostí ji vidět.
Jednoho dne přivedla překvapení.
Normane.
Normane, tohle je pan Bonner.
Chtěl by vidět některou z tvých prací.
Zdravím.
Jak se máte?
Slečna Monksová mi vyprávěla o vaší práci.
- Udělal jste na ni dojem. - Děkuji.
- Daří se vám dobře? - Docela ano.
- Rád povzbuzuji mladé malíře. - Ano. Slyšel jsem o tom.
Nemůžu říct, že bych rozuměl, co všichni dělají, ale...
Rád cítím, že si mohou dovolit svobodně tvořit.
Ano, to je od vás velmi štědré.
Nancy, na kterou malbu jste říkala, že bych se měl podívat?
Cassandra. Myslím, že je to mistrovské dílo.
Řekla jsem to panu Bonnerovi.
Vždycky jsem Nancy naslouchal. Má vynikající vkus.
Gratuluji, pane Bonnere.
Většina bohatých lidí dělá tu chybu, že spoléhá jen na sebe.
Znám takové.
Nancy pro ten obraz pózovala. Všimněte si, že jsem použil její vlasy.
Vážně?
Líbí se vám?
Já nevím.
Budu si ho muset podrobně prostudovat.
Když myslím na Cassandru...
... vidím šílenou ženu.
Ženu s prorockýma očima.
Úžasnýma očima.
Vy je máte.
Řekněte mi, pane Clyde, jak se stalo, že jste je nenamaloval?
Nebo jste se soustředil na vlasy?
Maluji obrazy, ne anatomii.
Vezmete si ho, nebo ne?
- Není na prodej. - Nemyslela jsem k prodeji, Normane.
Pan Bonner by si ho rád půjčil k soukromé výstavě u něj doma.
Každoročně jednu pořádá.
Nemůžu slíbit nic překvapivého, ale vaše umění uvidí mnoho lidí.
Důležitých? Předpokládám, že myslíte bohatých?
Ano.
I bohatí lidé občas ocení dobrou malbu.
- Rád bych se s nimi setkal. - Dobře. Takže s vámi můžeme počítat?
- Hezký den, pane. - Sbohem.
Můžete zveřejnit šest obrazů. Vyberte si je.
Promyslím to.
Gratuluji, drahý. Jsem na tebe moc pyšná.
- Vy jste Clyde? - Ano.
Blahopřeji, obraz si zaslouží to ocenění.
- Jedinečný nápad. - Děkuji.
Dám vám za ni 500 dolarů.
- Přímo za malbu, nebo ji chcete jako investici? - Jako investici ne, to bych vám nedal nic.
Máte asi pravdu, ale jako malba je cennější.
- Cena je $5,000. - Oh, Normane. Buď rozumný.
Nechte ho mluvit. On si to užívá.
Jenom ho držte dál od mé ženy.
Ona není tak pragmatická jako já.
Omluvte mě na chvíli.
To je jeho žena?
Je na tom takhle už roky.
Tady je, Martho. Pan Norman Clyde.
Oh, pane Clyde.
Opravdu mě moc těší.
Podle mého názoru měla porota absolutní pravdu.
Děkuji, paní Bonnerová.
- Už můj manžel koupil Cassandru? - Ještě ne.
- Tak ji koupím já. - Vidíte?
- Nezeptáš se na cenu? - Kolik stojí?
Pan Clyde chce 5,000 dolarů.
Myslím, že to není moc, nebo ano?
No tak teď jste něco začal...
- Drew, musím s tebou mluvit. - Ano?
Paní Talbotová ztratila náramek. Nechala ho na toaletě.
- Řekla jsi to Dexterovi? - Ano, ale nenašel ho.
Prosím odpusťte.
Dělá mi to starosti.
- Někde tu máme detektiva. - Detektiva? K čemu?
Nemůžete být dost opatrní... Může sem někdo vklouznout.
Pan Bonner to dělá v můj prospěch, pane Clyde.
Vždycky jsem trochu nervózní, když nosím tohle.
Můžeme něco udělat?
Ne. Vůbec na to nemyslete.
On se určitě objeví.
Dobrý večer, paní Bonnerová.
Mám ti ho dát jako svatební dar?
To je velmi lákavá nabídka, pane Clyde.
Slyším tedy příjemce?
Není to něco, z čeho bychom se najedli, že?
To mi připomíná - mám hlad. Pojďme.
Jídlo je tady.
Ne. Příliš mnoho sluhů. Jsem radši, když ho přede mně někdo jen tak hodí.
No tak.
Oh, gratuluji. Vyhrál jsi první cenu.
- Jak to víš, Luigi? - Jak?
Řekla jsem mu to včera. Musela jsem to před tebou držet v tajnosti.
Pan Bonner mě o to požádal.
Posaďte se tu. A oslavujte.
Poslechněme si hudbu.
Ta věc je rozbitá.
Ať mačkám cokoli, nefunguje to.
Pořád dokola hraje Body & Soul.
Díky, kámo.
Musíš tam strčit niklák.
Běžet rychle jako jelen.
A pro píseň stisknout tamto tlačítko.
Dobrá, ty budeš pouštět.
Já budu jelen.
Šťastlivče.
Nebylo to jenom štěstí. Stálo mě to spoustu práce.
Nemyslím tu cenu. Myslím tu dívku.
Jednou bude někomu skvělou ženou.
Co myslíš tím "někomu"?
Zavolám číšníka.
Chtěl byste menu, pane?
Něco na baru?
- Zavíráme ve dvě hodiny. - Řekl jsem, že ještě nejsem připravený si objednat.
Hodila jsem dovnitř niklák.
- Co se děje? - Odcházíme.
Nechceš jíst?
- Normane, co to děláš? - Jdeme.
Normane, chci, abys mi řekl, co se stalo.
Tak to chci i já od tebe.
Proč jsi to udělala?
- Co? - Vzala ten náramek.
Oh, tohle?
Protože jsem ho chtěla.
Nancy, pro lásku boží, vzpamatuj se.
Udáš mě?
Já nemám doopravdy ráda diamanty.
Ale vždycky jsem chtěla vědět, jaké to je, nějaké vlastnit.
Mluvíš z cesty.
To si neuvědomuješ, cos udělala?
Nebo ano?
Už jsi to udělala dřív?
Ne. V životě jsem nic neukradla.
Až dnes večer.
Tak proč? Proč?
- Proč? - Nevím.
- Ale víš. Zůstaneš tady, dokud mi to neřekneš. - Normane, prosím.
Máš dluhy?
- Ne. - Není to o penězích?
Ne.
- Chtěla sis něco koupit? - Ne, Normane. Řekla jsem ti, že...
Byla jsem na toaletách sama.
Viděla jsem ho tam ležet.
Prostě jsem si nemohla pomoct.
To není důvod. Lidé si neberou věci jen proto, že je vidí.
- Normane. - Řekni mi to.
Řekla jsem ti to. Řekla jsem ti všechno.
Přestaň mě mučit.
Přestaň.
Nancy, musíš se jen zamyslet.
Jak ses cítila, když jsi uviděla ten náramek?
Proč tě to tak pokoušelo?
Musela jsi na něco myslet.
Ano.
Oh, to je hrozné.
Co, Nancy?
To, na co jsem myslela.
A na co?
Na něco, co se stalo, když jsem byla dítě.
Můj otec právě zemřel.
Byl malíř jako ty, Normane.
Jen nebyl úspěšný.
Moje matka musela začít pracovat.
Získala práci hospodyně v bohaté rodině.
Když jsi dítě hospodyně...
Vidíš svět napůl otevřenými dveřmi.
V rodině měli dceru.
Jmenovala se Karen.
A byla stejně stará.
Byla osamělá, protože její bratr byl pořád ve škole.
Hrávaly jsme si spolu ve spíži a na zadním schodišti.
Už je mrtvá. Zemřela před třemi roky.
- Ptala ses jí? - Ne, ale chystám se.
Tady jde. Měla by ses schovat.
Co to děláš, Karen?
- Nic, matko. - Proč tam tak stojíš?
Matko, mohla by Nancy přijít na moji narozeninovou oslavu?
- Nancy čí? - Dcera hospodyně.
Samozřejmě, že ne. Proč mě obtěžuješ tak hloupými otázkami?
- Proč je to hloupé? - Paní Monksová je tu zaměstnána.
A Nancy taky?
Bylo ti řečeno, aby ses nehádala, Karen.
Nyní se vrať a dokonči svoji lekci.
Myslím, že je to ošklivé.
Teď už nebudu mít žádnou zábavu.
Neříkej nikomu, že ses ptala, Karen.
- Jestli to matka zjistí... - Neřeknu.
Budeš mít to, co všichni ostatní. Dohlédnu na to.
Vanilkový dort.
Se svíčkami.
Oříškovou zmrzlinu a dárky.
Všechny dívky dostanou ozdobné špendlíky.
Chtěla bys takový, Nancy?
Abys ho mohla nosit na šatech?
Oh, ty myslíš, že bych mohla?
Počkej. Zítra uvidíš.
Tady, Nancy. Omlouvám se, ale žádný špendlík nezůstal.
Oh.
Kdybych nějaký měla, dala bych ti ho. Mohu se zeptat jedné z dívek...
- A tys žádný nedostala? - Ne. Já dostala tohle.
Tady, vezmi si to.
Stejně to nechci.
Vážně si to můžu nechat?
Samozřejmě, hlupáčku. Nebo myslíš, že to vezmu zpět?
Děkuji, Bože.
Už po tobě nebudu nikdy nic chtít.
Orville, podívej. Orville. Podívej, co mi dala Karen.
- Mám teď práci. - Ale Orville...
Podívej, podívej. Podívej, co mi dala Karen.
No, to je něco.
Ginny, podívej.
Podívej, co to dítě dostalo.
Oh, je to vážně hezké.
Elegantní.
Když jsem byla ve tvém věku, moje teta mi dala právě takový.
Kde je?
Promiň, Nancy. Ale musíš mi ho vrátit.
Je to pravý diamant. To jsem nevěděla.
Buď zticha. Není to ve skutečnosti ten diamant, na čem záleží.
Ale matko, říkala jsi, že nejsou pro děti.
Karen, prosím poslouchej mě. To není to, proč ho chci zpátky.
- Ale ty jsi řekla... - Neřeš, co jsem řekla.
Nerada tohle dělám...
Karen ti to vůbec neměla dávat.
Dohlédnu na to, abys dostala něco jiného.
Nechci nic jiného.
Teď se podívej, cos udělala.
No tak, tohle vyřešíme později. Musíš se vrátit na svou párty.
Nancy, neplač.
Neříkejte to mámě. Prosím, neříkejte to mámě.
Nedalo se nic dělat.
Někteří lidé jsou takoví.
Nechte mě být.
Dítě, co se děje?
Oh, mami. Mami.
Řekni,
co se děje?
Karen mi dala medailon s pravými diamanty.
Nepožádala jsem ji o něj, ale ona řekla, že si ho mohu nechat.
Karenina matka si ho vzala.
Ach, Nancy.
Víš, co jsem ti říkala o hraní si s Karen.
Není to její vina.
Já vím, mami, ale proč jsem si ho nemohla nechat?
Já nevím.
Určitě je pro to dobrý důvod.
Ale pokud by ho dala některému z ostatních dětí...
Nech toho, Nancy. Zakazuji ti takto mluvit.
Závist je hrozná věc.
Já vím, matko.
Ale já jsem ho tolik chtěla.
Je v pořádku chtít věci.
Ale musíš být trpělivá.
Pokud je budeš hodně chtít,
tak je
jednou dostaneš.
Následujícího dne byl dům vzhůru nohama.
Medailon se ztratil
a paní Willisová běsnila.
Poslala pro mě.
Nikdy nezapomenu, jakou hrůzu jsem cítila.
Měla jsem za ní jít do jejího soukromého obývacího pokoje.
Narovnej si vlasy.
Pojď dál.
Chtěla jste vidět dceru hospodyně, madam?
Ano, Orville.
To bude vše. Zavřete prosím dveře.
Neboj se. Nechystám se tě kárat.
Jenom si trochu promluvíme. To je vše.
Jmenuješ se Nancy, že?
Ano, madam.
Nancy, pojď blíž, ať na sebe nemusíme křičet.
Nancy, potřebuji tvou pomoc.
Ten malý medailon, který ti Karen dala, zmizel.
Já tě neobviňuji.
Jen chci, abys pomáhala služebným ho hledat.
A pokud ho najdeš,
dám ti něco pěkného jako odměnu.
Já ho nevzala, paní Willisová.
Nevím, proč mě obviňujete.
Neviním tě, Nancy. Neřekla jsem, že si myslím, že ho někdo vzal.
Tak proč se mnou takto mluvíte?
Protože si myslím, že někdy mají malé dívky své postupy pro nalézání věcí.
Já nejsem malá dívka. Je mi deset a vím, co je krádež.
Nepoužila jsem slovo ukrást.
- Ale myslela jste to tak. - Vůbec ne.
Děti si zkrátka berou věci...
Ale nepovažuji to za krádež.
Horší, než braní věcí, je následné lhaní.
Já nelžu.
Já ho nemám a nevím, kde je.
Není proč plakat. Jak jsem řekla...
Oh, přestaň.
Použij svůj kapesník. Nemáš kapesník?
Ano.
Kareniny šaty potřebují spravit.
Myslíš, že už dokážeš mluvit rozumě?
Tak tedy pokračujme.
Pojďte dál.
Promiňte, paní Willisová.
Hledáte tohle?
Kde jste to našla?
Kontrolovala jsem šaty vaší dcery. Tohle se zachytilo ve švu.
Děkuji.
Bylo by pro tebe lepší, mladá dámo, kdybys to vzdala.
- Ale paní Willisová, co tím myslíte? - Prosím nepřidávejte se k nářkům svého dítěte.
Pomůžete jí víc, když ji nebudete chránit.
Neschvaluji, že tohle říkáte.
Neschvalujete? Jak se odvažujete vůči mně použít takové slovo.
Já vám ukážu, jak dostat pravdu z dítěte.
Vzala jsi ten medailon, že?
Sebrala jsi ho, chtěla jsi ho. Já jsem si jej ale vzala zpět.
Udělalas to, protože jsem tě rozplakala? Bylo to proto?
- Myslela sis, že se s ním dostaneš pryč. - Ne.
- Nemysli si, že se mě jen tak zbavíš. - Prosím, přestaňte.
- Neudělala jsem to, neudělala. - Řekni to.
Prosím, nedělejte to.
- Neudělala. - Řekni to.
Řekni to!
Ano. Vzala jsem ho. Nechte mě jít.
Tady máte svoje dítě. Teď víte...
Vy zvíře.
Odveďte ji pryč z domu.
Nechci tu ani jednu z vás. Běžte za Josephem ohledně své mzdy.
Tolik jsem ji nenáviděla. Nejradši bych ji zabila.
- Dokonce i dnes. - Tohle to vysvětluje.
Byla jsi obviněna z něčeho, co jsi neudělala.
Takže když nastala další příležitost, řekla sis...
Co můžu ztratit?
- Já nevím. - Ale já ano.
Když jsi vzala ten náramek, jen sis vyrovnávala účty s paní Willisovou.
- Možná jsem jí dokazovala, že měla pravdu. - Neříkej to.
Mohlo to tak být.
Nemohlo, protože to není pravda.
Ona tě donutila lhát, Nancy. Copak tomu nerozumíš?
Ty jsi ten medailon neukradla.
Ne.
Ne, samozřejmě, že ne.
Pak není důvod si něco takového myslet.
Otázka je, co s tím uděláme?
Udělám cokoli, co řekneš, Normane.
Nancy, podívej.
Ty už bys to znovu neudělala, že ne?
Oh ne.
Tak na to zapomeň.
Chci, abys nechala všechno na mně.
Pošlu ho zpátky paní Talbottové bez adresy odesílatele.
Nikdo se nikdy nedozví, odkud je.
Děkuji, Normane.
Promiň, že jsi to musel podstoupit.
Promiň.
Chudáčku.
Jen předstírej, že se to nikdy nestalo, Nancy.
Uběhly měsíce.
Všechno šlo dobře.
Nancy a já jsme byli pořád spolu. Byli jsme teď zasnoubeni.
Ať už jsem chtěl nebo ne, Bonner mi doopravdy pomohl.
Prorazil jsem.
A ten incident s náramkem byl téměř zapomenut.
Pak nás jednoho dne znovu pozvali Bonnerovi.
Nancy nechtěla jít, rozuměl jsem proč, ale...
... myslel jsem, že to bude pro ni dobré, a tak jsem ji přiměl jít.
V průběhu večera jsem si uvědomil, že jsem Nancy už nějakou dobu neviděl.
Začínal jsem se cítit nejistě.
Chodil jsem všude možně, ale nikde jsem ji nezahlédl.
Všiml jsem si, že Bonner je taky pryč. A to mě přimělo uvažovat ještě víc.
Bonner měl rád Nancy.
Vídal ji až příliš často.
Nenáviděl jsem se za to, že to dělám,
ale nemohl jsem přestat.
- Normane. - Co se děje?
Něco se stalo. Dostaň mě pryč.
Pryč od čeho? O čem to mluvíš?
- Slyšel jsem výstřel. - Já také.
Byla jsem v pokoji paní Bonnerové, abych se osvěžila.
Jeho pokoje jsou spojeny s jejími.
To jsem nevěděl.
Já také ne, dokud jsem nevešla do dveří.
Oh Normane, jsem vyděšená.
Pan Bonner ležel na posteli.
Zůstaň se mnou.
Dextere.
Je pan Bonner nemocný?
Ne, ne.
Stala se nehoda.
Přiveďte rychle doktora.
Prosím, zavolejte doktora.
Copak je, Tino?
Nehoda?
Ne.
Bojím se, že je to tak, madam.
Tino, pomoz mi prosím do výtahu.
Paní Bonnerová. Volá policie.
Nařídili mi, že mám všechny lidi požádat, aby neodcházeli.
Neodcházeli? Co se stalo?
Pan Bonner je mrtvý.
Otázka:
Věděla jste, že pan Bonner má v pokoji revolver?
Odpověď:
Ano. Cítil se tak bezpečněji. Měl u sebe všechny mé šperky.
Otázka:
Tak, paní Bonnerová, řekla jste, že těsně před střelbou...
... si pan Bonner všiml, že na sobě nemáte Lombardův diamant.
Připomněl si, že ho nechal ležet na svém prádelníku.
Odpověď:
Ano. Požádala jsem ho, aby mi ho přinesl.
Já... věděla jsem, jak moc ho těší, když ho nosím.
Otázka:
Jste si jistá, že ten diamant byl na prádelníku?
Odpověď:
Já jen vím, co mi řekl... (Hysterický záchvat)
Nezáleží mi na něm. Doufám, že už ho nikdy neuvidím. Je mi líto, že jsme ho kdy vlastnili.
- Otázka: - Normane.
Pro lásku boží.
- Tebe to nezajímá? - Četla jsem noviny.
Proč tohle děláš?
Podstoupíme křížový výslech.
Podstoupí ho všichni hosté.
My se od nich nijak nelišíme.
Jenže my jsme byli nahoře. Slyšeli jsme výstřel.
Viděla jsi jeho tělo ležet na posteli.
Řekla jsi, že nikdo jiný v pokoji nebyl.
Nikdo, koho bych viděla.
To je důležité. Možná to pomůže komorníkovi.
No, pokud ho nezabil komorník, tak kdo?
To musí zjistit policie.
Nevím, proč nás do toho chceš zatáhnout.
Pan Bonner mě měl rád. To nepopírám, ale...
Pomysli, jak ošklivě to bude znít.
Lidé řeknou, že jsem tam byla s ním, a to není pravda.
Proč mi nevěříš?
Chci ti věřit.
- Ne, nechceš. Ty máš tenhle šílený nápad... - Miluji tě. Je to šílené?
Tak proč?
Musím to vědět. Proč jsi byla nahoře?
Řekla jsem ti to.
Chtěla jsem si opravit make-up a na toaletě bylo plno.
Viděla jsi Bonnera jít nahoru?
Už mám dost tvých urážek.
No tak, obviň mě.
Co si myslíš, že jsem udělala?
Řekni to.
Jak jsem tě kdy mohla mít ráda, Normane.
Jsi arogantní, podezřívavý, neurotický.
Není neurotické být žárlivý.
Horší, než být neurotický, je žárlit na mrtvého muže.
A vy říkáte, že jste mohl být kdykoli spatřen
jedním nebo více hosty?
Ano.
A byl jste celý večer v přízemí se slečnou Nancy Monksovou?
- Správně. - Děkuji, pane Clyde.
Možná si vás ještě zavoláme později.
Teď, když jsem to udělal, jsem věděl, že bylo špatné ji krýt.
Chtěl jsem být špatný.
Chtěl jsem Nancy dokázat, že jí věřím.
Že mě ten incident s náramkem neovlivnil.
Ale v srdci jsem věděl, že ano.
Zadržovala důkaz a já jsem jí pomáhal.
Týdny se mi vyhýbala.
Ale ten den, kdy byl Dexter usvědčen, jsem jí poslal sarkastický telegram.
Jen jediné slovo:
Gratuluji.
A to se jí zjevně dostalo pod kůži, protože o hodinu později...
Dostala jsem tvůj telegram, Normane.
Jen jsem ti přišla říct, že pokud budeme o tomhle ještě mluvit...
... půjdu rovnou za návladním a všechno mu řeknu.
To myslíš vážně?
Snad tě nezačalo trápit svědomí.
Ne. To tvoje svědomí mě trápí, Normane.
Už nechci být rozzlobená. Ty si myslíš, že jsem lhářka.
- Ne větší, než já. - Ty si myslíš, že do mě byl Bonner zamilovaný?
- Ne, o tom pochybuji. - Tak co si myslíš?
- Věř mi. Já tě to jen musím slyšet říct. - Říct co?
Drahá, já nevím, co si myslím. Jsem do tebe blázen.
Byla jsi tak dlouho pryč.
Nevidíš, co to se mnou dělá? Myslel jsem, že jsem tě ztratil.
Nechtěla jsem takto zůstat stranou, Normane.
Odehnal jsem tě. Musel jsem přijít o rozum.
Myslela jsem, že už tě nezajímám.
Kdybych musel znovu prožít minulé týdny, zabil bych se.
- To neříkej. - Nancy, přísahám.
Pro mě to také bylo hrozné.
Moje drahá.
Už nesmíme jeden druhého zraňovat, Normane.
Cítím se o moc líp.
Já také.
- Ale musíme se rozhodnout, co budeme dělat. - Vím, co dělat.
- Co? - Polib mě.
Ne. Myslím ohledně výpovědi.
Oh, zapomeň na to. Naše výpověď ničemu nepomůže.
To jsem si myslela, ale ty jsi se mnou nesouhlasil.
Ale samozřejmě, že souhlasím. Zlato, podívej.
Kdybys byla vinná, byla bys teď tady a mluvila takto?
Kdybych byla vinná?
Byl bych ten poslední člověk na světě, kterého bys chtěla vidět.
Normane, teď rozumím, co si opravdu myslíš.
Ano, představoval jsem si různé věci.
Ty si myslíš, že jsem vzala diamant jeho ženy a úmyslně ho zastřelila.
Oh, Normane.
- Já vím, že jsem jednal špatně. - Normane, nedotýkej se mě.
- Nevím, co mám říct. - Vynahradím ti to.
Ne. To mi nemůžeš nikdy vynahradit. Nikdy.
Už je to pryč.
- Nancy, vyslechneš mě? - Ne, nevyslechnu.
Už jsem toho od tebe vyslechla dost.
Věděla jsem, že jsi podezřívavý a cynický, ale...
Pokud je v tom nějaké zadostiučinění, nechtěla jsem se do tebe zamilovat...
Kéž bychom se nikdy nepotkali.
Později jsem slyšel, že odjela.
Do Miami nebo někam.
Cítil jsem se mizerně.
Pak jsem někde četl, že se vdala.
Cítil jsem se jako blázen. Ona se o mě nezajímala.
Jen mi zahrála představení, aby mě umlčela.
Teď už to vím.
A zítra zemře člověk.
Zapalte mi.
Jinými slovy, to, co Nancy řekla, byla pravda.
Prostě jste jí nevěřil.
- No, kdo by jí věřil? - Pochybujete, že vás měla ráda.
Je docela zjevné, pane Clyde, že máte tendenci pochybovat o motivech lidského chování.
Například o zájmu pana Bonnera o umění.
O jeho zájmu o Nancy.
Pochyby jsou symptom.
Pokud pochybujeme o ostatních, naznačuje to, že si nejsme jistí sami sebou.
Snažíte se zachránit život muže, který je podle vás nevinný...
Ale společnost ho shledala vinným.
Projevujete až obsesivní zájem o tuto záležitost.
Není možné, že se doopravdy snažíte zachránit hlavně svoje ego?
Svoji mužskou sebejistotu?
A kvůli tomu musíte zničit ženu, která vás odmítla.
Fakta jsou fakta. Myslíte, že vám o nich lžu?
Někdy nevíme, že lžeme. Především, když jsme ve stresu.
Všiml jsem si, že ve svém příběhu
jste zvláště setrvával v těch částech, které nebyly pro Nancy příliš lichotivé.
Když lidem přejeme to dobré, dopřáváme jim výsadu pochybit.
Jste její manžel. Musíte ji chránit.
A co chcete?
Nechci, aby popravili nevinného muže.
Můžete dokázat, že je nevinný?
Ona může.
Sežeňte k telefonu paní Blairovou.
Co chcete dělat? Čekáte, že se vám přizná do telefonu?
- Myslím, že vás bude chtít vidět. - Nenechte se vysmát.
Ve skutečnosti jsem si tím jistý, pane Clyde. Učinil jste vážné obvinění.
Ano?
Nikdo neodpovídá, pane Blaire.
Navrhuji, abyste v šest večer přišel do našeho apartmá.
Nemůžu čekat do šesti. Máme jen 24 hodin.
Snažíte se mě zastavit. Bojíte se, že něco udělám.
V tomhle stavu neuděláte nic. A já mám schůzky.
Tady. Vezměte si jednu každou hodinu.
Snažte se odpočívat. Jestli nemůžete spát, jděte na procházku.
Doktore, vy ničemu z toho, co jsem řekl, nevěříte, že?
Drahý příteli, když mi pacient říká, že má bolesti, věřím mu.
Protože vím, že ta bolest je skutečná.
I když její příčina může být imaginární. V šest hodin.
Ano?
Paní Lewisová čeká.
Pošlete ji dovnitř. Snažte se sehnat paní Blairovou.
Dokonce i dnes, když slyším pronikavé hlasy, mě něco nutí utéct pryč.
Vždycky si vzpomenu na ten incident, i když se zdál tak nepodstatný.
Omlouvám se, paní Donovanová. Budeme to muset probrat až zítra.
Samozřejmě.
- Děkuji, doktore. - Sbohem.
Zkoušela jste to znovu?
Ano, doktore. Paní Blairová neodpovídá.
Očekával jsem, že už Clydea neuvidím.
Bylo zjevné, že je stále zamilovaný do Nancy. Proto za mnou přišel.
Chtěl ji zranit.
- Už nikoho dalšího nevezmu, slečno Wyattová. - Mám vám přesunout schůzky?
Pokud by to šlo... Ať přijdou zítra.
Nancy.
To jsi ty, Harry?
Drahý, jsi doma dřív. Co se děje?
Nic moc.
Vypadáš krásně. Kde jsi byla?
Na odpoledním představení s Judith. Neříkala jsem ti to?
Oh, zapomněl jsem, že to má být dnes.
Měla jsem se skvěle. Ještě mám husí kůži.
- Bylo to melodrama? - Ano. Příšerné.
Musíš jít taky. Je to o schizofrenikovi, který zabije svou ženu a neví o tom.
Bojím se, že to nebude nic pro mě.
To se pleteš. Nikdy bys neuhodl, jak se to vyvine.
Možná, že to nezní řádně psychologicky. Ale role té manželky...
Řekneš mi to později.
Musím s tebou něco probrat. A musím mluvit rychle.
Ale samozřejmě, drahý. O co jde?
Dobrá.
Slyšela jsi o muži jménem Norman Clyde?
Ano. Je to umělec.
Já vím. Dnes jsem s ním dlouze mluvil v ordinaci.
Vážně? A o čem?
Především o tobě.
Aha, vyprávěl ti, jak jsem mu zničila život?
Snažil se o to.
Harry, nevěnuj mu pozornost.
Je milý, ale náladový.
Nemyslíš, že je zkrátka jenom mrzutý, protože jsem si ho nevzala?
Ano, nejspíš ano.
Tady to máš. A šel za tebou až do ordinace.
- Jen se mě snaží rozzlobit. - Buď, anebo je nemocný.
Pokud je nemocný, proč by chodil za tebou? Jsou další doktoři.
- Pravda. - Udělám ti drink.
Ne, počkej, Nancy, já...
- Chci ti položit pár otázek. - O Normanovi?
- O tobě a o něm. - Harry, myslím, že žárlíš.
Možná, ale...
Drahý, pokud je se mnou něco špatně, mělo by mě to vlastně maličko těšit.
Kdybys byla pacientka, tak bych nesouhlasil.
Ale protože jsi má žena, tak jsem nesmírně polichocen.
Předpokládám, že se mě chceš zeptat, jestli jsem měla Normana ráda.
Měla. Hodně.
Dokud jsem nezjistila, jak je nevyzpytatelný.
Napřed jsem byla zmatená. Nikdy předtím jsem nebyla zamilovaná.
V jedné chvíli se zlobil a za minutu byl šťastný.
Tohle mi nemusíš říkat, Nancy. Zajímá mě jen jedna věc.
Clyde říká, že jsi byla hostem Andrewa Bonnera tu noc, kdy byl zastřelen.
Ano. Oba jsme tam byli.
Ve skutečnosti jsem o tom dokonce ráno něco četla.
On si myslí, že ty a on...
Že zadržuješ důkaz.
Pořád?
Oh ne, nemůžu tomu uvěřit.
Harry, před chvílí jsem vtipkovala o žárlivosti.
Není doopravdy zábavná. U některých lidí to může být hrozná nemoc.
Ano, tomu rozumím, Nancy.
Ale já nechápu...
Poté, co jsme odešli z párty, mi Norman řekl:
Mimochodem, Nancy, kde jsi byla během té střelby?
Myslela jsem, že si dělá legraci.
Ale nedělal.
Obvinil mě, že jsem šla nahoru s panem Bonnerem.
Ale to nebylo poprvé, kdy jeho žárlivost vzplála.
Pracovala jsem pro pana Bonnera, a protože mi věnoval trochu pozornosti...
Norman si zkrátka myslel, že je mnou poblázněný.
No, snažila jsem se tomu zasmát, ale...
Pro něj to začala být posedlost.
Řekla jsem Normanovi:
Jestli budeš pokračovat tímto způsobem, už se s tebou nechci vídat.
Ale pak mě začal urážet, řekl...
... že věděl, že to přijde.
Že se zajímám jen o bohaté muže a o věci, které mi mohou koupit.
A to je absurdní, protože...
Nikdo mi nikdy nic nekoupil, kromě tebe, Harry.
A nebesa ví, že nejsi bohatý.
Takový byl Norman.
Musela jsem dodržet slovo a přestat ho vídat.
A poslední věc, kterou mi Norman řekl, byla:
Jednou budeš litovat, že sis mě nevzala, Nancy.
Budeš toho litovat po zbytek svého života.
Chudák Norman.
Neuměl být šťastný.
Ale proč obtěžoval tebe?
Je to zkrátka zlomyslnost.
Ano. To by vysvětlovalo jeho návštěvu.
Ale já nerozumím proč...
Říkáš, že nezadržuješ žádný důkaz?
Samozřejmě, že ne.
On si jen něco představuje?
No rozhodně si toho hodně představoval o panu Bonnerovi a o mně.
Takže o nic nešlo?
O nic, Harry. Snažila jsem se ho ze všech sil přesvědčit.
Musí být nemocnější, než jsem si myslel. Paranoidní, s představami o vině.
- Nemůžeš pro něj něco udělat? - Dá se mu pomoci. Ale nebudu to dělat já.
Proč?
Pro začátek, oba jsme zamilovaní do té samé ženy.
Bylo by to neetické.
Doktoři nesmí být emočně zainteresováni s pacienty.
Někdo by ho možná rád léčil, ale já bych ho radši praštil do nosu.
Možná právě to potřebuje, ale...
Vážně, drahý...
- Já půjdu. - Počkej.
Nancy, udělal jsem něco bláhového. Pozval jsem ho sem.
- Normana? - Ano.
No, proč ne?
Možná, že až uvidí, jak jsme šťastní, vzdá to.
Dovnitř ho radši pustím já.
Dobrý večer, Clyde. Pojďte dál. Paní Blairová je v obývacím pokoji.
Zdravím, Normane. Ráda tě znovu vidím.
Vyprávěla mi, jaký jste excelentní malíř.
Vypadáš nemocně, Normane.
- Ty vypadáš dobře. - Děkuji.
Posadíte se?
Vyprávěla jsi manželovi něco o mně, nebo jen o tom, jak skvělý jsem malíř?
Pokud myslíš něco o nás...
Řekla jsem mu hodně. Například, že jsme byli zamilovaní a pořád se hádali.
A že jsi nezabila Bonnera?
Ale proč bych mu to měla říkat, Normane?
Byla jsi v Bonnerově pokoji tu noc, kdy byl zavražděn.
Pokud by tam komorník vůbec byl, musel by tě vidět.
Pokud by mě viděl, řekl by to.
Což dokazuje, že jsem tam nebyla.
Nevím, co jsi řekl mému manželovi.
Ráda to řeknu znova.
Nebyla jsem nikde poblíž ložnice.
V průběhu večera jsem vůbec nebyla nahoře.
Nepamatuješ si, že jsem ti to říkala?
Ne, to jsi řekla vyšetřovatelům.
Normane.
- Vymýšlíš si. - Vážně?
Předpokládám, že jsi řekla manželovi o náramku?
Náramku?
Ano. Ukradla jsi ho. Pamatuješ?
A já jsem ho poslal zpátky.
Normane, co se ti to stalo?
Víš, o čem to mluví?
Ví, ale nevěří mi.
Myslí si, že jsi malý andílek, ale já vím, že jsi lhářka a zlodějka.
Oh, ubohý drahoušku.
Ty věříš, že je tohle všechno pravda.
Šetři si to pro něj. Bude to potřebovat.
Máš ho přesně tam, kde chceš. Udělá všechny chyby, které jsem udělal já.
Clyde, tohle nikam nevede. Asi byste měl odejít.
- Pokud mě chcete vidět zítra... - K čemu?
Nejste žádný psychiatr. Nerozeznáte pravdu od lži.
Jste jen zamilovaný šarlatán.
Vypadněte.
Co myslel tím náramkem?
To si neumím představit.
Myslela jsem, že ti to třeba řekl.
Řekla jsi mu někdy o svém zážitku z dětství s medailonem?
Medailonem?
No, pokud ano, nepamatuji se.
To nevadí. Je to moje chyba.
Neměl jsem tě tomuhle vystavovat.
Myslel jsem, že mu možná pomůže tě vidět. No, nepomohlo.
Oh Harry, nemysli na mě.
Chudák Norman. Přeji si, abys mu mohl nějak pomoci.
Za daných okolnosti jsem udělal, co jsem mohl. Dal jsem mu sedativum.
Snad se umoudří a vezme si ho.
Pan Michaelson je tady, doktore.
A paní Kirkpatricková. Její schůzka je ve dvě.
A pan Clyde.
Můžete vejít, pane Clyde.
Děkuji.
Vypadáte líp. Trochu jste se vyspal, že?
Ano.
Teď když Dexter...
Když je po všem, už se necítíte tak uštvaný. Není to tak?
Asi ano, doktore.
Vzal jsem si ty pilulky, které jste mi dal.
Pozoruhodné pilulky.
Vzbudil jsem se před několika minutami.
- Prospal jsem celou popravu. - Oh. Dobře.
Úžasný spánek, děkuji.
Nejlepší za dlouhé roky.
Jak to na vás teď všechno dopadá?
Pořád cítíte, že jste mohl pro toho muže v Sing Singu něco udělat?
Ne. Minulou noc jsem viděl, že není žádná naděje.
Ale změnil jste svůj názor?
Názor? Já jsem vyjádřil nějaký názor?
Myslím ohledně Nancy.
Nemám na Nancy názor. Jsou to fakta.
Slyšel jsem ji vám lhát. Pokud jste si vybral, že jí budete věřit, je to váš problém.
Prosím neříkejte, že mám názor.
Jste to vy, kdo má názory.
Je to váš názor, že je Nancy nevinná.
Že Dexter byl vinen.
Že jsem zklamaný milenec snažící se dělat potíže.
To je zvláštní. Asi s tím nemůžu vůbec nic udělat.
V očích celého světa jste chytrý psychiatr. Váš názor se počítá.
A já jsem jen zmatený pacient.
Rád byste byl na druhé straně, že?
Ne. Nevadí mi být zmatený.
Moje svědomí je čisté. Udělal jsem všechno, co jsem mohl, abych zachránil lidský život.
A vy jste udělal, co jste mohl, abyste mi v tom zabránil.
No, pokud to vidíte takhle... Prokázal jsem vám službu.
Správně. Teď je to na vašem svědomí.
To je o moc pohodlnější, že?
O moc.
I tak, pokud bych byl na vašem místě,
řešil bych svůj problém s úzkostí více, pane Clyde.
Snad vám to nebude vadit, ale potřebujete léčbu.
Mohu vám doporučit hodně lidí.
Nebojte se o mě, doktore. Já si vystačím.
Hodně jste mi pomohl.
Byl to je návrh.
Já vím. Jsem vám velmi vděčný. Děkuji mnohokrát.
No, musím vás požádat, abyste mě omluvil.
Jistě, to je v pořádku. Váš čas je velmi cenný.
Máte tu další zmatené lidi, kteří čekají, až je srovnáte.
Snažím se jim pomoci, ale samozřejmě si hlavně musejí chtít pomoci sami.
Přirozeně. To je polovina bitvy, že.
Nebudu vás zdržovat. Jen jsem se zastavil, abych vám řekl sbohem a popřál vám šťastný život.
Vám a Nancy.
- Jak jsem vám řekl, doktore, je to zajímavá dívka. - Děkuji, Clyde.
A doufám, že jednoho dne budete také tak šťastný.
Ano.
Hej, něco jste si zapomněl.
Vaše odměna.
Nancy.
Nevadilo by ti odjet do Anglie?
Kamkoli, Harry. Je mi to jedno.
Cítím se tak hrozně.
To nemusíš. Není to tvoje vina.
Já vím, ale...
Ne. Nebuď nevrlá. Odpověz mi na otázku.
Chceš do Anglie?
Ráda budu žít v Anglii, drahý.
Ale je to to nejlepší pro tvoji budoucnost?
No,
Anglie má jednu velkou výhodu oproti ostatním zemím.
Nebude mi trvat dlouho naučit se jazyk.
Následujícího jara jsme se přestěhovali do Londýna a já jsem si pořídil ordinaci poblíž Regent Street.
Zrovna jsem měl začít ordinovat, když vypukla válka.
Nabídl jsem své služby státnímu zdravotnictví. Nancy se připojila k záchrance.
Během prvních hrozných měsíců jsme pracovali dnem i nocí.
Dokud Amerika nevstoupila do války, nezakoušeli jsme velké nebezpečí.
A poté jen přerušovaně.
Nancy si dělala starosti s mojí únavou.
Zařídila, abychom strávili několik dní na venkově.
Nevím, jak to dokázala.
Byli jsme hosty lorda a lady Wyndhamových,
kteří otevřeli své panství nervově zhrouceným pracovníkům.
Oh, to je hrozné.
V Londýně jsem se ptala, jaké je tu počasí...
A říkali, že je tu více slunce, něž kdekoli jinde v Anglii.
A proč si myslíš, že není?
Nemůžeme mít všechno. Zítra se vyjasní.
Harry, drahý. Neměl bys jít spát?
Oh, musí slyšet další refrén. Tohle tu moc často nemíváme.
Ale on je hrozně unavený.
Ještě jednu. Jsem si jistá, že by se cítila uražena, kdyby tu nebyl.
Oh, drahá.
Prosím nezmiňujte se o tomhle jeho lordstvu.
Vždycky se strašně rozzlobí, když jsem neopatrná.
Je zábavná, že?
Zpívala v Londýně během blitzu. Němci ji nedokázali umlčet.
To by vážně chtělo víc než bombu.
- Dobrou noc, lorde Wyndhame. - Dobrou noc.
- Dobrou noc, lady Wyndhamová. - Dobrou noc.
Počasí už nebylo předmětem diskuze. Bylo vždycky špatné.
Často jsme vyráželi z panství pryč.
Lord Wyndham byl štědrý hostitel se závislostí na turistice.
Obvykle se procházel svými hosty.
Divil jsem se, proč si Nancy vybrala zrovna tohle místo k odpočinku.
Támhle na kopci je nejstarší dům v Devonshire.
Nemůžete ho vidět, a tak vám ho popíšu.
Má vodní příkop.
A padací most.
A tři kulaté věže.
- Drahý příteli, omlouvám se. - To je v pořádku. Jen trocha bláta.
Ale tohle vás musí nudit, paní Blairová.
Ne.
- Líbí se vám staré šperky? - Staré šperky?
Ano.
Tak to jste pravděpodobně slyšela o mé sbírce.
Je docela slavná.
- Ne, neslyšela. - Ne?
- Stejně ji uvidíte. - Ráda bych.
- V pořádku, doktore? - Ano, v pořádku.
- Nevím, jak najdete cestu domů. - Nebojte se.
Nechte to na mně.
Tento meč a štít jsou součásti tributu pro Viléma Dobyvatele...
... od potomků Alfréda Velikého.
Ten velký diamant v přívěšku
váží 63 karátů.
Ostatní kusy jsou pak raně renesanční.
Nebojíte se mít věci takové hodnoty v domě?
Jsou tu ve větším bezpečí než v Londýně.
Ne, myslel jsem na loupež.
Oh, loupež.
Policie mě ujišťuje, že když se tento pokoj řádně zavře,
tak je jako bankovní trezor.
A nyní, paní Blairová.
Je tu kolekce, která vás jistě bude zajímat.
Henry de Valliere. 18. století.
Jsou krásné.
Ten malý medailon ve tvaru srdce patřil královně Ann.
Měla ho při křtu.
Sbohem, pane.
Škoda, že odjíždíte. Cítím, že se bude měnit počasí.
- Sbohem. - Sbohem.
Sbohem.
- Příjemní lidé, že? - Kouzelní.
Myslím, že lady Windhamová se zdála trochu rozrušená.
Také sis toho všiml?
Její lordstvo se bojí o svůj náhrdelník.
Sluha mi řekl, že se celé ráno vyptává služebnictva.
- Proč? - Co se s ním stalo?
Nevím, pane. Zmizel.
Sluha říkal, že má hodnotu 12 tisíc liber.
Máš cigaretu, drahá?
Ano, drahý.
- Neobtěžuj se. Vezmu si ji sám. - To není obtěžování.
Děkuji.
Teď potřebuji sirky.
Tady.
- Máš po ruce klíč? - Myslím, že ano.
To je divné. Měla jsem ho.
To nevadí. Použiji svůj.
Nemohla jsem ho ztratit, nebo ano?
To je divné, vážně jsem ho měla.
Tady. Věděla jsem, že tam je.
Drahoušku, děláš si s něčím starosti?
Nancy, nevím, jak tohle přijmeš...
Tolik se stydím.
Drahá, ty víš, že jsem o tobě nikdy nepochyboval.
A přece, když se dnes staly ty věci...
Jaké věci, drahý?
Náhrdelník lady Wyndhamové.
Když nám to řidič vyprávěl,
cítil jsem se, jako by mě někdo bodal.
Bylo to hrozné.
Nevím proč.
Ale Harry, ty víš proč.
Přimělo tě to myslet na mě. Na ty odporné věci, co říkal Norman.
Ano. Ano, samozřejmě.
Harry, drahý. Posaď se.
Jsi hrozně napjatý.
A pokud ti to může ulevit,
tak to samozřejmě řeknu.
Nejsem zlodějka, drahý.
Nikdy jsem neukradla ničí náramek.
Musím se hlásit na klinice.
Harry, určitě se cítíš dobře?
No, ty jdeš taky, nebo ne?
Ne, já tu zůstanu.
Pokud mě budou potřebovat, pošlou pro mě.
Nerad tě nechávám samotnou.
Oh, běž a neboj se.
Tolik tě miluji.
Dobrý večer, doktore.
Dobrý večer, pane Hicksone.
Lidé jsou neopatrní se svícením. Člověk nemůže být dost obezřetný.
Správně. Vím, že se nás snažíte přesvědčit.
Modlím se za smilování nebes, doktore.
Všechny jednotky pozor.
Všechny dostupné ambulance zamíří do Devonshire Terrace. Je těžce zasaženo.
Všechny dostupné ambulance, hlaste se v Devonshire...
To je Devonshire Terrace.
- Vy tam žijete, doktore, že? - Ano.
Nemůžete tudy projít.
Já nechci projít. Já tu žiji. Hledám svoji ženu.
- Promiňte, pane. - Prosím pusťte mě.
- Jsem doktor. - Tak dobře, pane.
Harry!
Poslali pro mě.
Proto jsem tu v noci nebyla.
Asi jsi byl vystrašený k smrti.
Co jsi našel?
Copak to nevidíš?
Proč...
Harry, ty jsi to... jen tak našel?
Neříkej mi, že je jich tam víc.
Vy víte, že neukradla žádné diamanty.
Nechápete, že si to jenom představujete?
Podívejte se na svoji ženu.
Podívejte se jí do tváře.
Stále se na ni dívejte.
Oh, drahý.
Myslím jen na tvoje dobro.
Jestli chceš, abych šla...
Půjdu.
Ano, cokoli.
Cokoli.
Paní Blairová, omlouvám se...
Není důvod spěchat.
Nesmíte se vzdávat naděje.
Děkuji, doktore.
Netřeba říkat, že se se mnou rozvedla a změnila si jméno na Pattonová.
Poté jste ji nejspíš potkal.
Dobrý bože, to je neskutečné.
Celé je to nemožné.
Nedostal jsem odpovědi, doktore. Ale vím, že lžete.
Ne. Nevěřím vám ani slovo.
A chci, abyste se zodpovídal.
Tohle je ten nejzlovolnější hanopis, o kterém jsem kdy slyšel.
Čemu se smějete, myslíte si, že proti vám nepůjdu?
Směji se, protože jsem si vzpomněl, jak jsem se cítil.
V té samé pozici.
Nechci tě popohánět, drahý, ale všichni už čekají.
Nancy.
Znáš tohoto muže?
Samozřejmě.
To je Harry Blair.
Je to tak dlouho...
Doktor Blair je členem personálu v institutu pro psychiatrický výzkum.
Odkazuje na Hartsdale Sanatorium, kde jsem byl zavřen na její podnět.
Proč, Harry.
O čem to mluvíš?
Je to místo pro psychicky narušené.
Určitě budeš potěšena, že už tam nejsem.
Jsem potěšena, Harry.
Pokud mi dáte trochu času, dokážu vám, že jsem s ní byl ženat.
Dost žertů. Tohle je můj svatební den.
Přestaň se mnou jednat jako s bláznem.
Harry.
Obávám se, že už nemám víc času, doktore. Snad příští týden. Nejspíš vám zavolám.
Nezavoláte.
Berete si ji.
Pokud mě slečna Pattonová bude chtít, podstoupím to riziko.
Chtěl bys jít na svatbu, Harry?
Rádi bychom, kdyby ano.
Vzpomínám si, co o mně řekl Clyde.
Chystá se udělat všechny chyby, které jsem udělal i já.
Tím mi moc nelichotíš.
Řeknu sluhovi, aby zavolal taxi.
Nemůžeš mi říct něco hezkého?
Možná mi popřát štěstí?
Štěstí není pro tebe. Nikdy.
Nancy.
Omlouvám se.
Johne, drahý. Prosím, nedalo se nic dělat.
Je depresivní vidět člověka v jeho stavu.
Ale kdybys viděl, co jsem dělala v Londýně...
On nebyl jediný, kdo se zlomil.
Měl tak úžasný pracovní záznam...
Hrozně mě vyděsil.
Zdálo se, že toho o tobě tolik ví.
Samozřejmě, dělal mi psychoanalýzu. Tak jsem ho potkala.
Není divu. Pravděpodobně si tě pomíchal s ostatními pacienty.
Chudák Harry, je to opravdu milý muž.
Pojď, drahý. Musíme si pospíšit a obléct se.
Přeji si ještě jednu zkoušku.
Takhle se chodí...
Pamatuj, kráčej pomalu...
Takhle?
Nesměj se, musíš vypadat slavnostně.
Mysli na něco tragického.
Děvčata.
- Čekají na vás. - Už jdeme.
- Vypadáš krásně. - Děkuji, paní Willisová.
Nemohla bych žádat víc.
- Byla jste velmi hodná. - To kvůli Johnovi.
Měl v mnoha směrech těžký život.
Byl příliš bohatý a rozmazlený.
Válka pro něj nebyla snadná.
Jsem šťastná, že si našel citlivou dívku. Takovou, jaká ho bude opravdu milovat.
Oh.
Chci tě poprosit o laskavost. Skoro jsem zapomněla.
Tento malý medailon je v naší rodině už léta.
Tři Willisovic nevěsty ho měly na svých svatbách.
Byl by patřil mojí dceři, kdyby byla naživu.
Jsem si jistá, že by Karen chtěla, abys ho měla.
Muži se o takové věci nestarají, ale pro ženy znamenají hodně.
Zvláště, když zestárnou.
Tak.
Teď je tvůj.
Pojď, drahá. Jsme připraveni.
Děkuji, Bože. Už nikdy po tobě nebudu nic chtít.
Nancy.
Je dobře zavřená?
Ano. Co na tom záleží?
- Ta melodie. - Jaká melodie?
- Katherine. - Ano, už jdu.
Ty bídné dítě. Ukradla jsi ten medailon.
Ukradla, pamatuješ?
Pokud budeš věci opravdu chtít,
jednoho dne je dostaneš.
Neříkej mi, že tě trápí svědomí.
Normane, teď chápu, co si doopravdy myslíš.
Ty si myslíš, že jsem vzala diamant jeho ženy a úmyslně ho zastřelila.
Podstoupíme křížový výslech.
Musíš to vědět... Zůstaneš tu, dokud mi to nepovíš.
Řekla jsem ti všechno.
Teď mě přestaň mučit.
Ne.
Nelži.
Nechte mě jít.
Já vám ukážu, jak dostat pravdu z dítěte.
Já nejsem zlodějka, drahý.
Nikdy jsem neukradla ničí náramek.
Máš ho tam, kde ho chceš mít. Udělá všechny chyby, které jsem udělal i já.
Předpokládám, že jsi řekla svému manželovi o náramku?
To není důvod. Lidé si neberou věci jen proto, že je vidí.
Dostanu to z tebe. Přinutím tě to říct pro dobro tvojí duše.
Ne.
Řekni to. Řekni to. Řekni to!
Řekni to!
Přijelo auto z nemocnice, doktore.
Pojedu s vámi.
Johne, já rozhodně nebudu uvažovat o něčem tak absurdním. Nemůžeš jet.
Musíte si uvědomit, že tohle není ta samá Nancy. Mentálně je dítětem.
Vzpomínky na její život jsou tak bolestivé, že je úplně odřízla.
- Možná si na nás už nikdy nevzpomene. - Přece vidíš, jak je to beznadějné.
Pokud nebereš ohled na mě, udělej to ve svůj vlastní prospěch.
Omlouvám se, matko.
Věř mi, Johne.
Přeji si, abychom mohli pro Nancy něco udělat, ale nemůžeme.
Není to tak, doktore?
Je to pravda?
Kdo jsem, abych něco tvrdil?
Nancy jako dítě nikdy nedostala svůj medailon.
A protože pro ni tolik znamenal, zaplatila strašlivou cenu.
Ale medailony jsou jenom symbol.
To, co potřebovala, byla láska.
Je to láska, co teď potřebuje. Lítost jí nepomůže.
Můžete ji stále milovat?
Buďte k sobě upřímný.