Sbohem multikulturalismu
Islámské obrození způsobuje obrat v evropských integračních politikách
Pavel Barša

Kritika multikulturalismu, ozývající se po červencových teroristických útocích v Londýně, nepadá na neorané pole. K jeho přehodnocování totiž v západní Evropě začalo docházet již před několika lety.

Jedním z důvodů tohoto obratu od multikulturalismu byl právě nárůst nových typů konfliktů spjatých s obrodou muslimské identity u části druhé a třetí generace přistěhovalců z islámského světa. Hlavním zdrojem těchto konfliktů již nejsou partikulární tradice etnických společenství, nýbrž univerzalistické náboženské ideje, které proti sobě staví individuální příslušníky těchto společenství. Protože ti jsou zároveň příslušníky liberálních států, musí tyto státy dělat vše pro to, aby je dostaly na stranu svých - liberálních - idejí. To si od konce 90. let uvědomily dvě země, které do té doby byly hlavními protagonisty multikulturalismu v Evropě - Nizozemsko a Velká Británie.

Dědictví impéria

Původ britského modelu pluralistické integrace je spojen s ideou impéria, v němž pod jednou politickou střechou koexistují různé etnické a regionální kultury. Jakmile se v 60. letech 20. století prosadila myšlenka rovné důstojnosti příslušníků různých kultur, mohl se původně nerovný pluralismus proměnit v liberální multikulturalismus. Nový model multikulturní integrace definoval v roce 1966 labouristický ministr vnitra Roy Jenkins: "Integrace neznamená to, že by přistěhovalci ztratili vlastní národní charakteristiky a svou kulturu. Myslím, že v této zemi nepotřebujeme ,tavicí kotel'... Přišli bychom tím o ten největší přínos, který z imigrace můžeme získat(8230).. Proto definuji integraci nikoliv jako zplošťující asimilační proces, nýbrž jako zajišťování rovných příležitostí s respektem ke kulturní různosti v prostředí společné tolerance."
Od konce 60. let byla multikulturní integrace kontinuálně podporována britskými vládami. V 70. a 80. letech se ale postupně přenesl důraz z "rovných příležitostí" jednotlivců na "kulturní různost" přistěhovaleckých komunit. Blairova Strana práce, která se dostala k moci roku 1997, začala tento směr přehodnocovat, aby nakonec ve strategii přistěhovalecké politiky z roku 2002 (v dokumentu nazvaném Zajištěné hranice, bezpečné útočiště. Integrace s růzností v moderní Británii) strhla kyvadlo od komunitarismu zpět k individualismu. Skupinová rozrůzněnost měla být nadále tolerována, ale těžiště integračních politik mělo spočinout v asimilaci do jazykové a politické kultury Velké Británie. Nová orientace se projevila například v zavedení slavnostních státoobčanských přísah pro nově naturalizované občany (první se konaly v únoru 2004) a v plánech na zavedení přísnějších jazykových testů a zkoušky ze znalostí života v Británii (od listopadu letošního roku) jako podmínky pro udělení britského občanství.
Vláda navíc plánuje, že rozšíří tyto zkoušky i na ty, kteří žádají v Británii o trvalý pobyt.
Tento obrat podpořila veřejná diskuse, kterou otevřel 3. dubna 2004 předseda britské Komise pro rasovou rovnost Trevor Phillips v rozhovoru pro deník The Times.
Phillips tvrdil, že pojem multikulturalismus pochází z jiné éry a již není užitečný, protože naznačuje separaci. V reakci na incident z března 2004, kdy mladí Britové muslimského vyznání spálili britskou vlajku před mešitou v londýnském Regent's parku, Phillips také uvedl, že žijeme v jiném světě, než byl svět 60. a 70. let. Dnes je potřeba "napříč celou společností potvrdit jádro toho, co je britské". Phillipsovo vystoupení vzbudilo pozornost především proto, že komise, které předsedá, byla od svého ustavení roku 1976 nejvýraznějším obhájcem multikulturalismu. Proměnu integračních politik stvrdila nová vládní strategie integrace etnických menšin (tedy nejen nově příchozích přistěhovalců, ale i starousedlíků) z ledna 2005. Jejím základním kamenem je posilování britské identity a pocitu sounáležitosti. Sdílená britská identita přitom není v rozporu s kulturní rozmanitostí.
"V rozmanité společnosti budou nutně existovat rozdíly v hodnotách a cílech. Náš respekt ke svobodě znamená, že žádný soubor kulturních hodnot by neměl být upřednostňován před jiným.
S výjimkou hodnoty respektu k jiným a zákonnosti, včetně tolerance a vzájemných povinností občanů, které považujeme za základní prvky ,britství', musejí být rozdíly v hodnotách a zvycích řešeny vyjednáváním." Koncept "britství" tedy není exkluzivní identitou. Všichni občané mají pociťovat britskou identitu, ale to "neznamená, že musejí volit mezi ,britstvím' a jinými kulturními identitami nebo že by měli obětovat své zvláštní životní styly, zvyky nebo víru. Měli by být hrdí na obojí."
Společnost tedy neočekává plnou kulturní asimilaci přistěhovalců, o to více však požaduje politickou asimilaci do britské identity. Strategie tak opouští multikulturalismus jako heslo, podržuje však ideu složené či duální identity, která vedle příslušnosti k vyššímu společenství občanského národa může zahrnovat i příslušnost ke zvláštní etnické, regionální, náboženské či jiné kulturní skupině. Udržování takových vazeb nižšího a nepolitického řádu je věcí svobodné volby přistěhovalců, přijetí britství je naopak jejich povinností.
Nizozemský parlament zavedl multikulturní přístup roku 1983 v reakci na poznání , že přistěhovalci z bývalých kolonií a zahraniční pracovníci rekrutovaní v 60. a 70. letech zůstanou v zemi natrvalo. Tito novousedlíci byli pochopeni jako "etnické menšiny", jimž mělo Nizozemsko umožnit udržování jejich odlišných identit. Tento přístup - posílený ještě nizozemskou tradicí oddělených institucí pro různé náboženské komunity (např. školy, nemocnice, odbory či tisk) - vedl k segregaci přistěhovalců od většinové společnosti.
(Ne)tolerantní Nizozemsko

Prvním signálem obratu se stalo přijetí nové vládní strategie v roce 1994, v němž byla politika "menšin" přejmenována na politiku "integrace". Důraz na kulturu byl vystřídán důrazem na svobodu volby jedince a neutralitu ze strany státu. Roku 1998 následovalo přijetí Zákona o integraci nových přistěhovalců. Zákon zavedl povinnou účast každého přistěhovalce ve státem řízeném a financovaném integračním programu. Program zahrnuje výuku holandštiny a návštěvu kursů sociální a pracovní orientace pro všechny nově příchozí, a to v rozsahu 600 hodin. Po roce od zahájení programu je přistěhovalec povinen složit zkoušky.
Dva roky po přijetí tohoto zákona zveřejnil historik a levicový intelektuál Paul Scheffer v deníku NRC Handelsblad článek "Multikulturní tragédie". Poukázal v něm na to, že běžná rétorika tolerance nemůže zakrýt fakt rostoucí etnické segregace. Podle Scheffera bylo jádrem problému to, že multikulturalismus jednostranně upřednostňoval podporu různosti zvláštních skupin před podporou jednoty nizozemského národa. Ve snaze o otevřenost vůči přistěhovalcům ztratilo Nizozemsko smysl pro svou vlastní kulturní a politickou identitu. Vznikla etnicky vymezená podtřída složená z lidí, kteří se necítí spjati s nizozemskou kulturou a společností a nejsou ochotni ani schopni se integrovat. Aby se multikulturní drama nezměnilo v apartheid, je podle Scheffera nezbytné socializovat imigranty do nizozemské národní kultury.
Podle kritiků Scheffer spuštěním diskuse a svým nacionalistickým akcentem vydláždil cestu k úspěchu politickému dobrodruhovi Pimu Fortuynovi, jehož strana se díky silné protipřistěhovalecké rétorice vyhoupla ve volbách roku 2002 na post druhé nejsilnější strany v zemi (26 křesel, 17,9% hlasů). Zavraždění Fortuyna krátce před volbami ani následná vládní krize nezastavily započatý trend. Přistěhovalecká politika byla dále reformulována s důrazem na individuální integraci a osobní odpovědnost těch, kteří se chtějí v Nizozemsku trvale usadit. Některé diskutované návrhy jdou přitom nad hranici dosud představitelného - například požadavek, aby ti, kteří se chtějí trvale přistěhovat, složili základní zkoušku z holandštiny již v zahraničí. Některá řešení asi narazí na právní bariéry - například úvahy o zavedení integračních zkoušek pro všechny, kteří neabsolvovali v Nizozemsku povinnou školní docházku (s výjimkou občanů EU). Jsou ale dokladem razance, s jakou se politická elita rozloučila s multikulturalismem. Zavraždění Theo van Gogha v listopadu 2004 posílilo veřejnou podporu tomuto obratu. Postava pachatele zároveň symbolizuje proměnu konfliktu mezi holandskou společností a některými muslimskými přistěhovalci mladší generace. Motivy vraha Mohameda Bouyeriho, odsouzeného v červenci 2005 na doživotí, nekořenily v tradicích marockého venkova, z nichž vzešli jeho předci, ale naopak v jeho intenzivním zapojení do výdobytků informační společnosti Západu. Odmítal příslušet k západní společnosti nikoliv s poukazem k partikulární přistěhovalecké komunitě svých rodičů, nýbrž k univerzální komunitě všech věřících - ummě. Médiem utváření této "neokomunity" (termín francouzského politologa Oliviera Roye) již nejsou ústní tradice předávané z rodičů na děti, ale internet. Jazykem již není arabština (nebo turečtina či urdu), ale angličtina.
Obrat od multikulturalismu započatý v polovině 90. let vyústil do proměny tradičně tolerantního Nizozemska v zemi, kde se součástí středního proudu staly protipřistěhovalecké a islamofobní postoje. Přes podobnost s tradičním diskursem krajní pravice se ale od něj nová vlna liší ve dvou ohledech. První rozdíl je sociologický. Zatímco základnou evropské krajní pravice jsou nižší třídy (často zklamané z nesplněných slibů levicových ideologií), sociální základnou nové nizozemské xenofobie jsou třídy střední. Druhý rozdíl je ideologický. Zatímco krajní pravice se brání cizímu jménem partikulární národní identity, tato vlna se brání islámu jménem liberálních hodnot, jejichž ztělesněním se od 60. let stalo právě Nizozemsko: jménem respektu ke svobodě volby a projevu, rovnosti mužů a žen či zrovnoprávnění gayů a lesbiček. To platilo i pro její představitele Pima Fortuyna a Theo van Gogha.

Od etnicko-kulturního k nábožensko-ideologickému konfliktu

Multikulturalismus byl schopen ulevit sporu moderní občanské společnosti s tradiční komunitou, selhává však v jejím sporu s fundamentalistickou neokomunitou. První komunita je lokální - zahrnuje ty, kteří pocházejí z určitého místa. Druhá komunita je globální - zahrnuje všechny "pravé" muslimy, ať již pocházejí odkudkoliv. Místo primární socializace v rodině je jejím zdrojem sekundární socializace v subkultuře vrstevníků, prostřednictvím satelitní televize či internetu a na kázáních radikálních imámů. Zatímco členem tradiční komunity se člověk stává narozením, členem fundamentalistické neokomunity se stává volbou. První společenství je přirozeným sociálním prostředím, druhé společenství poskytuje ukotvení těm, kteří byli takového samozřejmého prostředí zbaveni - tedy právě příslušníkům druhé a třetí přistěhovalecké generace, jejichž život je rozštěpen mezi svět jejich rodičů a moderní Evropu.
Problém soužití většiny a menšin je tedy redefinován: nejedná se již o otázku tolerance či uznání skupin etnicko-kulturních, nýbrž nábožensko-ideologických. Mají-li tyto skupiny nepřátelský postoj k principům liberální společnosti - jako je svoboda přesvědčení a vyjadřování či rovnost mužů a žen - pak musí liberální většina nahradit toleranci úsilím o jejich asimilaci do svých liberálních hodnot. To nemusí znamenat rušení opatření, která umožňují soužití různých skupin - například výjimky z úředně nařízených otevíracích dob s ohledem na různé "dny pracovního klidu" (páteční motlitby muslimů, sabat židů), rozšířený jídelníček ve školních jídelnách s ohledem na náboženská pravidla stravování (košer u židů, halal u muslimů), toleranci k nábožensky motivovaným oděvním zvláštnostem (islámské šátky, sikhské turbany, kippy ortodoxních židů či paruky ortodoxních židovek). Větší citlivost veřejných institucí ke kulturně a nábožensky odlišným skupinám se v posledních desetiletích staly součástí etablovaného mainstreamu západních společností a zřejmě jí zůstanou, i když by se v důsledku současného odklonu od multikulturalismu zapomnělo na skutečnost, že byly probojovány právě jím.

(Pavel Barša: Sbohem multikulturalismu. Islámské obrození způsobuje obrat v evropských integračních politikách, in: Lidové noviny (příloha Orientace), září 2005)