Gramatikalizace
Dříve než se začneme zabývat vývojovými tendencemi v morfologii a syntaxi, zmíníme se alespoň krátce o teorii gramatikalizace, která se zabývá mechanismy vzniku nových forem pro vyjádření gramatických kategorií (např. času, způsobu, rodu atd.).
Teorie gramatikalizace byla soustavněji rozpracovávána od 70. let 20. století. Koncept teorie byl načrtnut již v prvních desetiletích 20. století, ale zůstal poněkud stranou zájmu lingvistů. Teorie gramatikalizace se zabývá vznikem forem vyjadřujících gramatické funkce a procesy, které jsou s tím spojeny. Ve vývoji latiny směrem k románským jazykům se jedná např. o vznik románského futura, perfekta („předpřítomného času“) nebo adverbiálního sufixu -mente.
Co to je gramatikalizace?
Definic je více a rovněž terminologie není ustálená. Badatelé většinou přijímají základní tvrzení, že gramatikalizace je proces, v jehož průběhu se původně autonomní lexikální jednotky stávají prostředkem k vyjádření gramatických kategorií, případně už do určité míry gramatikalizovaná jednotka dosahuje vyššího stupně gramatikalizace. Elementem vyjadřujícím gramatickou kategorii může být např. afix, pomocné sloveso apod. Anglické will např. původně znamenalo „chtít“, španělská či italská koncovka adverbií -mente je původně plnovýznamovým ablativem latinského mens „mysl“.
Campbell (2001: 114) znázorňuje schématicky dnes nejčastější definici gramatikalizace takto:
nějaká jazyková jednotka > více součástí gramatiky 
K nejvyšším stupňům gramatikalizace patří přeměna původně autosémantické jednotky na morfém, případně i její úplný zánik. 
Gramatikalizační škála a gramatikalizační řetězec
Gramatikalizaci si můžeme představit jako škálu, na jejímž začátku je plnovýznamová lexikální jednotka (slovo) a na jejím konci afix, případně dochází k úplnému zániku. Hopper a Traugott (1994: 7) uvádí následující schéma, na kterém se podle jejich slov shoduje nejvíce badatelů:
plnovýznamová jednotka > slovo vyjadřující gramatické kategorie > klitikum > flexivní afix
Mezi výchozím a koncovým bodem je řada přechodných stádií. Gramatikalizace neprobíhá skokově od jedné fáze k druhé, ale jako postupný přechod od výchozího bodu k cílovému. Ne všechny jazykové jednotky, které se dostaly do procesu gramatikalizace, musí dospět až k jejímu konci. Často dochází pouze k částečné gramatikalizaci, která už dále nepostupuje. Průběh gramatikalizace se charakterizuje jako kontinuum, které je uspořádáno zleva doprava, od nejméně gramatikalizovaných prvků k nejvíce gramatikalizovaným. Podle polohy konkrétního prvku v rámci kontinua (škály) se pak mluví o menší či větší míře gramatikalizace. Příkladem částečné gramatikalizace může být české ukazovací zájmeno „ten“, které se sice někdy používá jako člen určitý, ale zůstává stále ukazovacím zájmenem. 
Heine, Claudi a Hünnemeyer (1991: 220nn.) přišli s upřesněním představy o průběhu gramatikalizace. Místo linie směřující z jednoho bodu do druhého zobrazují gramatikalizaci jako řetězec. Zobrazení pomocí čáry totiž může vyvolávat představu, že jednotlivá stádia následují po sobě jedno za druhým bez překrývání a návaznosti na předchozí či následující. Realitě je však bližší model řetězce, kde se jednotlivá stádia částečně překrývají stejně jako očka řetízku. Často totiž více a méně gramatikalizované stádium existují vedle sebe. Anglické I am going to může být např. podle kontextu jak vyjádřením pohybu, tak vyjádřením blízké budoucnosti. 
Vedle představy řetězce jako modelu průběhu gramatikalizace, používají Heine, Claudi a Hünnemeyer (1991: 222) pojmu gramatikalizační řetězec ve specifickém významu. Dalším důležitým termínem je gramatikalizační kanál. Gramatikalizační kanály jsou podle nich alternativní možnosti, které mají jazyky k dispozici pro zavedení nové gramatické kategorie. Tatáž gramatická kategorie se totiž může vyvinout z různých lexikálních zdrojů (např. futurum ze sloves pohybu, ze slovesa „mít“, z modálních sloves atd.). Gramatikalizační řetězec naproti tomu popisuje procesy, které se v rámci daného kanálu odehrávají a které souvisí s kognitivním, morfosyntaktickým a fonetickým charakterem těchto kanálů. Gramatikalizační kanály jsou tedy určité možnosti vývoje, kdežto gramatikalizační řetězce jsou procesy a vnitřní charakteristiky konkrétního gramatikalizačního kanálu
Procesy spojené s gramatikalizací
Obecně lze říct, že v průběhu gramatikalizace ztrácí lexikální jednotka svou autonomii. Musí např. povinně stát na určitém místě ve větě, ztrácí alespoň částečně svůj původní význam atd. Jednotliví autoři se liší ve výčtu procesů, které v rámci gramatikalizace probíhají, i v jejich pojmenování. Heine (1993: 54–58) uvádí tyto procesy:
•	desémantizace (desematicization, semantic bleaching, sémantické vyprazdňování): slovo ztrácí alespoň částečně svůj původní význam a zároveň získává význam gramatický (anglické will např. během gramatikalizace ztrácelo význam „chtít“ a získávalo význam „budoucnost“);
•	ztráta charakteristik kategorie, ke které slovo původně patřilo (decategorialiazation): slovo ztrácí některé charakteristiky původní kategorie a získává charakteristiky jiné kategorie (sloveso např. ztrácí imperativ nebo další časy a způsoby a zároveň se zvyšuje počet sloves se kterými se může kombinovat);
•	redukce fonetického rozsahu (erosion): lexikální jednotka se zkracuje. Nedochází k tomu však vždy ve stejné míře a není přesně jasné, co to způsobuje.
•	tendence lexikální jednotky stávat se klitikem (clitization), tedy ztrácet samostatný přízvuk.
Zmíněné procesy jsou vzájemně provázány. Nemusí vždy probíhat rovnoměrně, některý proces může být v pokročilejším stádiu než jiný. Jsou s nimi spojeny další jevy, např.:
•	ubývá omezení pro kombinaci s jinými prvky, tj. jednotka se může kombinovat s větším počtem jednotek než dříve (např. ve vývoji románského perfekta typu cognitum habeo se objevují i participia perfekta nepřechodných sloves)
•	vzrůstá závislost na významu okolních prvků (původně hlavní sloveso se stává pomocným a vyjadřuje pouze gramatické kategorie, význam konstrukce určuje sloveso v neurčitém tvaru, viz české budu dělat apod.)
•	fixace slovosledu (nelze libovolně zaměňovat pořadí jednotlivých prvků, např. pomocného slovesa a slovesa v neurčitém tvaru, srov. *dělat budu)
•	dochází k omezení možnosti vkládat lexikální materiál mezi složky gramatikalizované či gramatikalizující se konstrukce nebo to nelze vůbec (např. v češtině nelze říct *byli včera v kině jsme)
Další vlastnosti gramatikalizace
Gramatikalizace se vyznačuje i dalšími charakteristikami. Zmiňme alespoň některé.
Přetrvávání významu (persistence)
Během procesu gramatikalizace mohou přetrvávat určité rysy původního významu. Čím méně je daná forma gramatikalizovaná, tím více je původní význam patrný. Např. ve španělské perifrázi anda diciendo „neustále říká“ je stále přítomen rys pohybu slovesa andar „jít“, čímž je omezeno její užití. Bybee, Perkins a Pagliuca (1994: 16) uvádí, že v některých případech se část původního významu zachovává po dlouhou dobu.
Prvky vstupující do gramatikalizace
Lexikální jednotky, které vstupují do gramatikalizace, jsou ve všech jazycích světa podobné. Je pro ně charakteristické, že vyjadřují obecnější představy, které vychází z obecně lidské zkušenosti, a proto se opakují v různých kulturách. Typickým příkladem jsou slovesa „mít“, „dělat“ nebo „jít“, ze kterých se stávají pomocná slovesa, případně koncovky.
Posun v  pojetí
Důležitý je také posun v pojetí a v představě, tzv. conceptual shift. Jedná se v podstatě o posun od konkrétní představy (např. fyzický přesun z místa na místo u slovesa „jít“) k abstraktní (sloveso „jít“ se začne používat pro posun v čase: „půjdu udělat“, tedy „udělám“). Podle Heineho (1993: 45nn.) je to první a zásadní krok v procesu gramatikalizace.
Křížení / Vrstvení (layering)
V jazyce může zároveň existovat několik možností pro vyjádření téměř stejného významu. Některá z konstrukcí může převládnout a ostatní vytlačit (v latině bylo např. více konstrukcí, ze kterých by mohlo vzniknout románské futurum, postupně převládla v konkrétním jazyce jedna z nich; ve většině případů tatáž).
Gramatikalizace může někdy mít cyklickou povahu. V historii jednoho jazyka může dojít k opakování stejného procesu. Když jedna forma dospěje k pravému konci gramatikalizační škály objevuje se nová forma (nebo formy) pro tentýž koncept, která starou postupem času nahradí. Heine, Claudi a Hünnemeyer (1991: 247) upozorňují, že to není nutná vlastnost gramatikalizace, ačkoliv se cyklický vývoj často objevuje, zejména u gramatických kategorií. S tím souvisí i vývoj od syntetických forem k analytickým. Lehmann (1995: 130) cituje několik autorů, kteří rozpracovávají princip tzv. demotivace. Výchozí forma pro gramatikalizační proces je motivovaná, nearbitrární, expresívní a průhlednější a vyvíjí se ve formu, která je nemotivovaná, arbitrární, a tedy neexpresívní. Potřeba větší průhlednosti pak vede k zavedení nové expresivnější formy, která by lépe umožňovala komunikaci mezi uživateli jazyka.
Jednosměrnost
Dosud diskutovaným problémem je otázka jednosměrnosti gramatikalizace. Podle teorie o jednosměrnosti gramatikalizace probíhá vývoj v jazyce pouze v jednom směru, tj. od lexikálních prvků ke gramatickým prvkům nebo od prvků méně gramatických k více gramatickým, nikoliv naopak. Předmětem sporu zůstává, zda je možný i opačný vývoj. Příklady opačného vývoje existují, podle zastánců jednosměrnosti se však jedná o jiný typ změn než je gramatikalizace. Podle Klausenburgera (2000: 21) platí jednosměrnost v tom smyslu, že jednotka, u níž došlo k redukci fonetického rozsahu, nemůže být znovu obnovena (z koncovky např. nelze do jazyka znovu vytvořit a uvést výchozí slovo).
Kritéria
Termín kritéria používám pro znaky, které umožňují posoudit míru gramatikalizace. Vychází z výše zmíněných procesů a charakteristik. Jednotliví lingvisté se liší v počtu kritérií, jejich formulaci, členění apod. Společným znakem je postižení míry autonomie znaku. Heine a Reh (1984: 67) např. uvádějí následující sadu kritíérií:
Čím více je nějaký prvek gramatikalizovaný,
•	tím více ztrácí v sémantické oblasti, ve funkční důležitosti a expresívnosti,
•	tím více klesá jeho pragmatická a stoupá syntaktická důležitost,
•	tím nižší je počet členů stejného morfosyntaktického paradigmatu,
•	tím více se fixuje jeho pozice ve větě,
•	tím více se stává v určitých kontextech povinným a v jiných kontextech agramatickým,
•	tím více srůstá s ostatními jednotkami po stránce sémantické, morfosyntaktické a fonetické,
•	tím více dochází k úbytku ve fonetickém rozsahu prvku.
Žádné z těchto kritérií však nelze používat samostatně, ale vždy v kombinaci s ostatními. Čím více kritérií posuzovaný prvek splňuje a v čím větší míře, tím více je gramatikalizovaný.
Literatura
Bybee, Joan – Perkins, Revere – Pagliuca, William. The Evolution of Grammar. Tense, Aspect and Modality in the Languages of the World. Chicago: The University of Chicago Press, 1994.
Heine, Bernd – Kuteva, Tania. World Lexicon of Grammaticalization. 1st published. Cambridge: Cambridge University Press, 2002. ISBN 0 521 00597 3.
Heine, Bernd. Auxiliaries. Cognitive Forces and Grammaticalization. New York: Oxford University Press, 1993.
Heine, Bernd – Claudi, Ulrike – Hünnemeyer, Friederike. (1991). Grammaticalization: a conceptual framework. Chicago: University of Chicago, 1991.
Hopper, Paul J. Some Recent Trends in Grammaticalization. Annual Review of Anthropology, 1996, 25, s. 217–236.
Hopper, Paul J. – Traugott, Elizabeth Closs. Grammaticalization. Reprinted. Cambridge: Cambridge University Press, 1994. xxi, 256 s. ISBN 0 521 36655 0 (hardback). First published 1993.
Lehmann, Christian. Thoughts on Grammaticalization. Revised and epanded version. First published edition. München: Lincom Europa, 1995.
Klausenburger, Jurgen. Grammaticalization: studies in Latin and Romance morphosyntax. Amsterdam: John Benjamins, 2000. xii, 183 s. ISBN 90 272 3700 X (Eur.).
Kuteva, Tania. Large linguistic areas in grammaticalization: auxiliation in Europe. Language Sciences, 1998, vol. 20, No. 3, s. 289–311.