Slovesný systém
Slovesný systém se ve svém celku zachoval mnohem lépe než jmenný. Pokud se podíváme např. na italštinu nebo španělštinu, je to dobře patrné. Zatímco latinské pádové flektivní sufixy byly nahrazeny systémem předložek, v oblasti konjugace se zachovaly osobní koncovky a počet paradigmat je dokonce vyšší než v latině.
I u sloves však došlo k řadě změn, které jsou zřejmé ze stavu v románských jazycích. Mezi hlavní z nich patří:
•	redukce konjugací na tři a přesuny některých sloves od jedné konjugaci ke druhé (např. přesuny mezi 2. a 3. konjugací)
•	vytváření pravidelných tvarů k některým nepravidelným slovesům (např. *potere). Na existenci takových forem usuzujeme někdy pouze na základě srovnání románských jazyků.
•	hláskový vývoj u slovesných koncovek 
•	některé tvary postupně zanikly (např. konj. pf., konj. impf.) a jiné získaly nové funkce (tvar pro konj. plpf, ale i ind. plpf. získal postupně funkci konj. impf.)
•	vývoj nových forem: perfektum (předpřítomný čas, nejčastěji z habeo cantatum), analogicky i další složené časy; nová forma pro futurum (nejčastěji z cantare habeo), vznik kondicionálu (nejčastěji z cantare habebam)
•	nahrazení syntetického pasiva analytickým (laudatus sum se nasouvá na pozici klasického laudor), reflexivní vazby, ústup deponentních sloves, která jsou nahrazována aktivními formami
•	přesuny mezi přechodnými a nepřechodnými slovesy, nová neosobní slovesa, zvratná slovesa
•	změny v systému jmenných tvarů slovesných: z infinitivů se zachoval pouze inf. préz. akt.; zaniklo ptc. fut., ptc. préz. přešlo víceméně k adjektivům; zánik gerundiva, gerundium v ablativu získalo funkce participia prézentu
•	perifrastické konstrukce
Tyto změny jsou plně doložené až v románských jazycích. V textech ovlivněných lidovou latinou a v pozdně latinských textech se setkáváme spíše s náznaky těchto procesů, jejichž význam je nám zřejmý na základě znalosti románských jazyků.
Při podrobnějším zkoumání často zjišťujeme, že latinské texty se od klasické normy neodchylují tak, jak bychom předpokládali. I v textech psaných velmi „špatnou“ latinou se např. běžně vyskytuje syntetické pasivum a klasické futurum. Velkou úlohu zde nepochybně sehrála škola a literární vzory. U některých jevů spadajících do oblasti syntaxe je také třeba počítat s tím, že změny v syntaxi trvají déle než např. v hláskosloví.
Přesuny mezi konjugacemi
Většina sloves si zachovala typ konjugace, který měla v klasické latině.
Produktivní byla zejména první a čtvrtá konjugace. To znamená, že nově vznikající slovesa patřila nejčastěji do jedné z těchto konjugací nebo že některá již existující slovesa k těmto konjugacím přešla.
Smíšený typ capio se přesunul ke čtvrté konjugaci, např. fugere > fugire > šp. huir, it. fuggire, fr. fuir; mori > moriri > šp. morir, it. morire, fr. mourir, nebo ke druhé, např. sapere > šp. saber, it. sapere.
K největším přesunům docházelo mezi druhou a třetí konjugací, čemuž nahrával hláskový vývoj (délka ztrácela schopnost rozlišovat význam, díky změnám v otevřenosti a zavřenosti se např. -is a -es mohlo vyslovovat velmi podobně). Ve španělštině a portugalštině tyto dvě konjugace úplně splynuly a vyvíjely se stejně, ve francouzštině je proti tomu výsledek odlišný: 
latina	španělština	francouzština	
vendĕre, perdĕre 	vender, perder	vendre, perdre	
habēre, debēre 	haber, deber	avoir, devoir	
V italštině se rozdíl mezi 2. a 3. konjugací se zachoval v tom, že slovesa s původním dlouhým -ē- mají tématický vokál přízvučný (it. avére „mít“), kdežto slovesa s krátkým -ĕ- nepřízvučný (it. rìdere „smát se“). Kromě toho u sloves s přízvučným vokálem lze pozorovat tendenci k synkopě vokálu ve futuru a kondicionálu (avrò „budu mít“, avrei „měl bych“).
Přechody mezi 2. a 3. konjugací dokládají románské jazyky, kde je vývoj sloves z těchto konjugací odlišný, např.: respondēre > respondĕre > it. rispondere, fr. répondre, prov. respondre, rum a răspunde; sapĕre > *sapēre > it. sapere (s přízvučným e), fr. savoir, prov., kat. saber.
V latinských textech dokládají tendenci ke splývání 2. a 3. konjugace např. záměny koncovek 3. os. pl. ind. préz. akt. (-ent a -unt).
Během vývoje románských jazyků došlo ke změnám i v perfektním kmeni. Pefektum tvořené reduplikací zaniklo úplně. Tvoření dloužením se zachovalo jen v několika případech (např. feci > port. fiz). Perfektní kmeny na -u- a -s- se v některých případech zachovaly. V moderních románských jazycích jsou to tzv. nepravidelná slovesa (např. dixi > it. dissi, st. šp. dixe, st. fr. dis). U perfekta tvořeného pomocí -v- docházelo k zániku -v- a následným změnám u koncovek.
Pravidelné tvary
Místo nepravidelných tvarů se analogicky podle ostatních pravidelných forem vytváří pravidelné tvary. Na jejich existenci usuzujeme často na základě výsledků v románských jazycích. Jedná se např. o slovesa *essere, *potere nebo *volere. Do románských jazyků se zachovaly i některé nepravidelné tvary, a to zejména u často užívaných sloves. Podoba románských slovesných paradigmat je výsledkem působení různých tendencí a vlivů.
Některá nepravidelná slovesa byla na cestě do románských jazyků zcela nahrazena pravidelnými. nezachovalo se např. ferre, malle, nolle. V jiných případech byla část paradigmatu nepravidelného slovesa nahrazena tvary od synonymního pravidelného slovesa, viz např. sloveso ire doplněné tvary slovesa vadere (šp. ir „jít“, ale voy „jdu“, vas „jdeš“ atd.).
Koncovky a kmeny
Změny v oblasti hláskosloví postihly také slovesné koncovky. Proti jiným případům má vývoj koncovek svá specifika a nelze na ně pouze aplikovat pravidla hláskového vývoje. 
Někdy zde nedochází ke změnám, které probíhají v jiných pozicích. To souvisí s tím, zda jsou koncovky nezbytné pro zajištění základní komunikační funkce jazyka. Pokud není k dispozici alternativní řešení (např. fixace slovosledu), není možné se koncovek bez náhrady vzdát. V koncovkách tedy např. zůstává zachováno (nebo se alespoň déle udržuje) koncové -s.
Ve vývoji koncovek je také nutné počítat s působením analogie. Výsledná podoba koncovky se proto může výrazně odlišovat od podoby předpokládané na základě fonetického vývoje. Příklady změn koncovek:
•	u indikativu prézentu se objevují koncovky -es, -et místo -is, -it
•	u indikativu imperfekta 4. konjugace se vykytuje koncovka -ība- místo -iēba- (pozdější vývoj -ēba-, -ība- > -ēa-, -īa- a odtud k románské koncovce -ía ve španělském imperfektu comía „jedl jsem“ nebo „jedl“)
•	románské jazyky ukazují na zachování koncovky -ĕrunt ve 3. os. pl. ind. pf. akt. místo normativního -ērunt. Koncovka -ĕrunt byla původní, kdežto -ērunt vzniklo vlivem synonymního -ēre.
•	v perfektním systému mizí hláska -v-, což je doloženo i v klasické latině. Tím se dostávají do kontaktu dva vokály, u kterých dochází k různým změnám (odstranění hiátu), působí zde také analogie.
Ústup některých forem, změny ve funkci
Na cestě do románských jazyků došlo k zániku některých forem. Ve většině románských jazyků nejsou tvary pocházející z latinského indikativu plusquamperfekta aktiva, indikativu futura II. aktiva, konjunktivu imperfekta a konjunktivu perfekta. V některých oblastech mají však pokračování i tyto tvary, např.:
•	ind. fut. II. byl společně s konj. pf. základem pro konjunktiv futura ve staré španělštině
•	konj. impf. v sardštině
•	ind. plpf. má ve staré francouzštině a provensálštině význam prostého minulého času (habuerat > auret), rumunština si vypůjčila 3. os. pl. plpf. pro perfektum (cîntară „zpívali“), ve španělštině a portugalštině přetrvaly tvary ind. plpf. formálně, ale s novou funkcí jako konjunktiv imperfekta (lat. amaverat > šp.  amara; legerat > šp. leyera)
Konjunktiv plusquamperfekta s výrazným prvkem -ss- se zachoval do všech románských jazyků ve funkci konjunktivu imperfekta s výjimkou rumunštiny. Doklady tohoto vývoje lze najít i v pozdně latinských textech, např. …ut tributa rei publice potuissent rennuere, ibi cum uxoris et liberes visi sunt consedisse. (Fredeg. 2, 46).
Podle Hermana souvisí ústup a následné zánik některých forem s vytvořením nového vyjadřovacího prostředku – složených časů pro vyjádření předčasnosti podle vzoru perfekta (viz níže). Tvary od perfektního kmene mohly zaniknout, protože pro vyjádření předčasnosti byly k dispozici jiné prostředky. Kromě toho k tomu podle něj přispěl i hláskový vývoj. Vzniklo totiž velké množství podobných tvarů, které obsahovaly v koncovce r, např. amaveris > amaris, záměny mezi amaverim a amarem. Latinský konj. pf. byl navíc téměř identický s fut. II.
Vývoj nových forem
Mezi další důležité změny patří vývoj nových forem. Nejvýznamnější je perfektum typu habeo cantatum (a analogicky vytvořené další „složené“ formy) a futurum typu cantare habeo (a stejným způsobem vytvořený kondicionál cantare habebam).
Perfektum
Z románských jazyků známe čas složený z prézentních tvarů slovesa „mít“ nebo „být“ a participia perfekta. Označuje se různými termíny – minulý čas složený, předpřítomný čas, perfektum. Stejným způsobem je vytvořen i anglický předpřítomný čas.
S jistým zjednodušením můžeme říct, že se používá pro minulé děje, které mají přímou souvislost s přítomností. Kromě toho disponují románské jazyky i „jednoduchým“ minulým časem, který se používá pro minulé děje bez přímé souvislosti s přítomností. Jak bylo naznačeno, jedná se o schématický model. V některých románských jazycích a dialektech se šíří perfektum na úkor jednoduchého minulého času nebo naopak.
Situace v latině
Latina měla perfektum, které vzniklo splynutím indoevropského aoristu a perfekta. Zahrnovalo v sobě dvě roviny: tzv. logické perfektum (vyjadřující souvislost s přítomností) a tzv. historické perfektum (nevyjadřující přímou souvislost s přítomností). Existenci těchto dvou rovin dokládají mimo skupiny sloves nazývaných praeteritopraesentia také některé případy souslednosti, kde se perfektum některých sloves (např. didici „naučil jsem se, a tedy vím“) chová jako čas hlavní.
Během vývoje latiny převážil význam historického perfekta. Vzniklá asymetrie v systému se někdy uvádí jako důvod pro vznik perfekta. Studium moderních i starších jazyků však ukazuje, že disproporci v systému nelze pokládat za primární spouštěcí faktor pro vytvoření nové formy.Také v  gramatických systémech řady moderních jazyků se objevují různé disproporce, ale ke změně nedochází a systém je stabilní.
Vývoj jazyka také většinou neprobíhá tak, že jedna forma zanikne a teprve poté se vyvíjí nová. Často vedle sebe existují stará i nová forma, někdy i po dlouhou dobu. Obvykle je také k dispozici několik konstrukcí, z nichž by se mohla nová forma vyvinout.
Počátky konstrukce
Základem pro vývoj perfekta byly latinské konstrukce se slovesem habere a předmětem, který byl dále rozvit predikativním participiem perfekta pasiva, např. libros emptos habeo nebo domum constructam habeo. Tato konstrukce nebyla pozdně latinskou inovací ani se neomezovala na texty silně ovlivněné lidovou latinou. Podobné konstrukce se vyskytují v řadě jazyků včetně češtiny (např. „Už mám přečtených dvě stě stran“ atd.).
Konstrukce typu libros emptos habeo však nelze pokládat za doklady pokročilejší gramatikalizace. Vyššího stupně dosahují konstrukce slovesa habere se slovesy vnímání, např. auditum habeo či cognitum habeo, kde je spojení mezi habere a participiem perfekta pasiva těsnější (předmět určuje participium, nikoliv habere). Takové konstrukce jsou doloženy i u klasických autorů, např.: cum cognitum habeas quod sit summi rectoris…numen (Cic. Fin. 4, 11). Další skupinou sloves jsou slovesa myšlení, říkání apod. Při studiu zmiňované konstrukce je třeba mít na paměti některé další skutečnosti, např.:
•	Predikativum (doplněk) bylo v latině obecně více využíváno než v češtině, ať jeho funkci plnilo participium nebo jiný slovní druh, např. substantivum. Jedná se o případy typu Cicero consul, kde při překladu do češtiny často používáme odlišné konstrukce.
•	Během vývoje latiny se zvětšovaly možnosti využití slovesa habere jako konkurenční konstrukce slovesa esse s dativem nebo genitivem. Habere se tak vyskytuje stále více i s abstrakty a od vyjádření prostého vlastnictví „mám“ se posunuje k vyjádření přináležitosti „něco ke mně patří“.
Konstrukce stejného typu jsou doloženy i v románských jazycích. Už ve staré španělštině se např. vyskytovala konstrukce se slovesem tener „mít“ + předmět + participium, která se používá i v moderní španělštině. Existují i případy typu Te tengo dicho mil veces que… „Už jsem ti tisíckrát říkal, abys…“, které vykazují jistý stupeň gramatikalizace a shodné znaky s cognitum habeo.
Vývoj směrem k perfektu - gramatikalizace
Konstrukce habere + participiu perfekta se postupně gramatikalizovala. Sloveso habere se stávalo pomocným a směřovalo k vyjádření gramatických kategorií. Sloveso v participiu se stávalo rozhodujícím pro výběr podmětu, předmětu a dalších větných konstituentů a na důležitosti získával jeho lexikální význam.
Nelze stanovit univerzální definici pomocného slovesa, která by platila pro všechny jazyky světa. Opakovaně se však setkáváme s určitými charakteristikami, které jsou pro pomocné sloveso typické. Vývoj slovesa habere i celé konstrukce si můžeme znázornit v následujících bodech:
1.	Výběr předmětu přešel z habere na sloveso v participiu perfekta pasiva: habere + (předmět + participium) → (habere + participium) + předmět
Kombinaci s určitým předmětem dříve určovalo sloveso habere. Nyní výběr předmětu přechází na participium perfekta. Tím se stalo, že se mohou v konstrukci objevit i předměty, které jsou se slovesem habere obtížně slučitelné, případně zcela neslučitelné. Na pozici předmětu se může objevit vedlejší věta, která je řízena slovesem v participium perfekta.
2.	habere a sloveso v participiu získaly stejný podmět a stejného činitele 
V příkladu libros emptos habeo jsou dva podměty: jedním je „já“ pro sloveso habeo, druhým libros pro participium emptos (srov. konstrukci ak. s inf.). V procesu gramatikalizace se podmětem participia stal podmět slovesa habere (např. „já“) a původní podmět participia (libros) se stal předmětem.
3.	Sloveso habere se začalo vyskytovat pouze v jednom čase, v případě perfekta se jedná o indikativ prézentu.
V průběhu gramatikalizace pomocného slovesa dochází k omezení možnosti využívat všech tvarů, obvykle se nemůže vyskytovat např. v imperativu (tj. dochází ke ztrátě charakteristik původní kategorie). Je to ve shodě s celkovou ztrátou autonomie, která je pro proces gramatikalizace charakteristická. S postupem gramatikalizace se počet možností omezuje, konstrukce se fixuje do určité podoby.
4.	Došlo k porušení shody mezi participiem perfekta pasiva a předmětem, konstrukce mohla fungovat i s přechodnými slovesy bez explicitně vyjádřeného předmětu.
Jsou tedy možné konstrukce typu habeo emptum libros nebo habeo dictum.
5.	Zvýšil se počet sloves, jejichž participia se mohou v konstrukci vyskytovat.
Vzhledem k původu konstrukce („mám něco, a to je nějaké“) se v konstrukci nejprve vyskytovala tranzitivní slovesa. Nyní se v konstrukci objevují i slovesa intranzitivní.
6.	U slovesa habere došlo k redukci fonetického rozsahu (sloveso „se zkrátilo“). 
Výše uvedený postup je zjednodušeným modelem. V perfektu vyskytuje i konstrukce se slovesem „být“, která se používá pro intranzitivní slovesa. V italštině zůstal tento stav zachován a za určitých okolností dochází rovněž ke shodě participia a předmětu či podmětu. V jiných jazycích, např. ve španělštině, se sloveso habere nakonec rozšířilo ke všem slovesům. Vincent (1990: 57) však uvádí, že k definitivnímu vytlačení slovesa „být“ došlo ve španělštině jen asi před 500 lety. 
Další odlišností je např. portugalské pomocné sloveso, které nevychází z habere, ale z tenere.
Datace vzniku perfekta
Otázka datace je problematická. Prvním problémem je stanovit, kterou fázi gramatikalizace pokládat za perfektum. Stejně jako v ostatních případech narážíme i zde na otázku, jaká byla situace v mluveném jazyce a do jaké míry se odráží v psaných textech, které máme k dispozici.
Pinkster (1987: 213) zastává názor, že k vytvoření perifrastického perfekta došlo poměrně brzy. Jistotu však nelze mít nikdy. Ačkoliv se konstrukce typu cognitum habeo objevují častěji už od Cicerona, neznamená to automaticky, že nedlouho potom se konstrukce s habere stala pevnou částí slovesného systému.
V příručkách se obvykle jako první doklad relativně vyvinutého perfekta cituje pasáž episcopum invitatum habes z díla Řehoře z Tours (Vitae patr. 3, 1). U této konstrukce však nelze rozhodnout, zda je či není shoda mezi participiem perfekta a předmětem. Zamboni (2000: 127) uvádí příklad z Oribasia (syn. 7, 48) haec omnia probatum habemus, který pochází rovněž zhruba ze 6. stol. V tomto případě je zřejmé, že není provedena shoda.
Ostatní „složené časy″
Podle vzoru perfekta se vytvořily i další formy vyjadřující předčasnost. Jedná se zejména o indikativ plusquamperfekta, futurum II., ale i o konjunktivy, minulý infinitiv či minulé gerundio (tvar vzniklý z ablativu gerundia, má však i funkce participia prézentu).
Futurum
Tvary latinského futura I. se do románských jazyků nezachovaly. Jejich místo obsadily formy, které se nejčastěji vyvinuly z perifrastické konstrukce infinitivu a slovesa habeo, např. šp. cantaré, it. canterò, fr. chanterai. Kromě habere se uplatnilo i velle v rumunštině, posse v okrajové rumunské konstrukci poate + inf. a debere v jednom sardském dialektu (depo kantare).
Rovněž pro klasické latinské futurum na -bo se předpokládá perifrastický původ. Románské futurum dosáhlo vysokého stupně gramatikalizace, neboť ze slovesa habere se vyvinul flektivní sufix. Syntetický tvar však nemusí být doložen už v raných románských dokladech. Např. ve španělských středověkých textech se však ještě dlouho vyskytuje odděleně (cantar he místo cantaré), někdy jsou mezi infinitiv a pomocné sloveso vložena osobní zájmena.
Dosažení vyššího stupně gramatikalizace u futura v porovnání s perfektem je dáno také pozicí slovesa habere. Zatímco v případě perfekta se jedná o pravé větvení, které nepřechází v prefixaci, u futura levé větvení umožňuje sufixaci.
Počátky konstrukce
Latina měla vedle futura další možnosti, jak vyjádřit následnost, záměry do budoucna apod. Jedná se především o perifrázi složenou z participia futura aktiva na -urus a tvarů slovesa esse. Ta měla kromě rysu „následnost“ i další odstíny modálního charakteru.
Směrem do budoucnosti jsou orientována také modální slovesa, srov. české „Chci to udělat“. Konstrukce modálního slovesa a infinitivu proto patří mezi možné zdroje pro vytvoření nové formy pro futurum. Doklady takového vývoje lze najít v různých jazycích světa.
Latina tedy měla z alternativních prostředků k dispozici konstrukci -urus sum a slovesa velle, posse, debere, habere s infinitivem. Habere je z vyjmenovaných sloves „nejméně modální“. Může mít řadu významových odstínů, mezi nimiž jsou i „schopnost“, „povinnost“ a „nutnost“. Pinkster (1989: 316) uvádí, že habere bylo vhodné pro perifrastickou konstrukci právě proto, že nemělo speciální modální význam jako ostatní tři slovesa.
Doklady v textech, datace
Za první doklad románského futura bývá považováno daras ve Fredegarově kronice, kde se už habere gramatikalizovalo na pouhou koncovku:
Et ille respondebat: „Non dabo“. Iustinianus dicebat: „Daras“ (Fredeg. 2, 62, s. 85, 32).
Toto pokročilé stádium gramatikalizace předpokládá předchozí vývoj, který však lze sledovat v textech jen velmi mlhavě a s obtížemi. Zamboni (2000:129) uvádí, že se v tomto případě jedná o jazykovou hříčku, kde Daras je zároveň jménem města, ve kterém se událost odehrává. Zamboni (ibid.) však zároveň píše, že to neplatí o dalším dokladu futura ve Fredegarovi, o tvaru adarabo (Fredeg. 2, 83), který vznikl z předpokládaného *ad dare habeo. 
U dokladů habere s infinitivem se badatelé snaží zjistit, kde už habere nemá modální význam a je pouze vyjádřením pouhé časové následnosti, futura. Jako první autor, kde je možné takové konstrukce najít, se uvádí Tertullianus (2. pol. 2. stol. n. l.). Někteří badatelé uváděli relativně vysoké počty takových případů. Pinkster (1987: 206) však tvrdí, že u Tertulliana není mnoho případů bez modálního odstínu, jako možný cituje následující, i když i zde je podle něho modální odstín možný: 
Reputo enim non esse dignas passiones huius temporis ad futuram gloriam, quae in nos habet relevari (Tert., Resurr. 40: 84, 16)
Při pátrání po kořenech románského futura však nelze pominout i některé další skutečnosti. Po celou dobu se v pozdně latinských textech vyskytuje nejen staré latinské futurum, ale i perifráze na -urus esse, která rovněž do románských jazyků nepokračuje. Zde je třeba spatřovat přímou souvislost s vlivem školy a literárních vzorů. Perifráze byla totiž chápána jako znak vyššího stylu. Další zajímavou skutečností je, že i ve středověkých textech se objevuje perifrastická konstrukce infinitivu a tvarů vzniklých ze slovesa habere (např. he < habeo), nikoliv pouze tvary, kde se habere gramatikalizovalo do podoby koncovky.
Vliv dalších konstrukcí na vývoj habere
Vývoj habere jako pomocného slovesa byl podle Pinkstera (1987: 208–209) ovlivněn následujícími konstrukcemi:
•	„účelovou“ konstrukcí habere + předmět + predikativní (doplňkové) gerundivum, např.: aedem habuit tuendam (Cic, Ver. II, 1, 130). Tato vazba se používala i u jiných sloves, např. u dare, kde gerundivum mohlo být nahrazeno infinitivem. Totéž pak proběhlo i u habere:
dare aquam bibendam > dare aquam bibere
quid habes dicendum > quid habes dicere;
•	vedlejší větou s konjunktivem. Konstrukce s habere se vyskytuje i s vedlejší větou s konjunktivem, která má stejně jako gerundivum nefaktivní význam.
haec habui de amicitia quae dicerem (Cic., Amic. 104)
•	do budoucna orientovanými konstrukcemi slovesa habere a slovesného jména, např. iter habere.
Kondicionál
Je doložena rovněž konstrukce slovesa habere v minulém čase s infinitivem, často s infinitivem prézentu pasiva, např.:
Nazareus vocari habebat secundum prophetiam (Tert., adv. Marc. 4, 8).
Těmito konstrukcemi se zdůvodňuje úspěch habere jako pomocného slovesa pro futurum, Pinkster (1987: 211–212) to ale odmítá.
Z konstrukce typu cantare habebam se postupně vyvinul kondicionál „zpíval bych“ (šp. cantaría, it. canterei, fr. chanterais). Kromě podmínky vyjadřuje i následnost v minulosti. V gramatikách románských jazyků nebývá kondicionál pokládán za samostatný způsob, ale připojuje se k indikativu spolu s futurem.
Pasivum
Latina vytvářela pasivum dvojím způsobem. V prézentním systému synteticky (pomocí koncovek), v perfektním analyticky (perifrází složenou z participia perfekta pasiva a slovesa esse).
Do románských jazyků se nezachovalo syntetické pasivum, které bylo nahrazeno analytickým. Původní pasivum perfekta bylo reanalyzováno jako pasivum prézentu, pasivem perfekta se stala perifráze složená z participia perfekta pasiva a perfekta slovesa „být“ atd. Ve španělštině jsou např. výsledkem tvary es cantado < lat. cantatus est; fue cantado < lat. cantatus fuit atd. Výjimku mezi románskými jazyky představují balkánské románské jazyky, jejichž pasivum vychází z reflexivní konstrukce a nikoliv z perifráze participia perfekta se slovesem esse.
Komplikovaná situace v latině
Latinské pasivum se vyvinulo z media (medium je starší, pasivum vznikalo v ine. jazycích až později), jehož koncovky zachovalo. Některá latinská tzv. pasiva mají mediální význam, jedná se tedy spíše o mediopasivum. Gramatický podmět slovesa v mediu děj vykonává a zároveň je dějem zasahován, případně je mu děj slovesa ku prospěchu. Příkladem takového děje může být např. „mýt se“, „dělat si (něco pro sebe)“ atd.
Latinské pasivum může tedy mít význam jak pasivní (podmět je dějem zasahován, ale nepůsobí ho – není agentem), tak mediální (podmět je dějem zasahován a zároveň ho působí). Příkladem pasiva s mediálním významem mohou být slovesa lavari nebo mutari. Také pasiva s předmětem jsou ve skutečnosti media, např. induor tunicam „oblékám si tuniku“. V latině existuje také reflexivní konstrukce slovesa v aktivu s osobním zájmenem (např. se vertere). Ronconi (1959: 20) uvádí, že původně byl rozdíl mezi mediem a reflexivní konstrukcí následující:
•	u media podmět nebyl vědomým vykonavatelem děje (excitari „probudit se“)
•	u reflexivní konstrukce podmět byl vědomým vykonavatelem děje (se interficere „spáchat sebevraždu“)
V archaické latině mohlo být proto podmětem reflexivní konstrukce pouze životné substantivum, neživotné pouze v případě personifikace. Později se však výše popsaný rozdíl mezi mediem a reflexivní konstrukcí začal stírat a zvláště v císařské latině došlo k rozšíření reflexivní konstrukce.
Kromě toho má latina i tzv. deponentní slovesa, což jsou stará media, jejichž aktivní forma vymizela. Deponentní slovesa ztratila mediální význam, ale forma zůstala. Utor už tedy neznamená „užívat pro sebe“, ale pouhé „používat“. Ztráta mediálního významu byla pravděpodobně příčinou vymizení deponentních sloves. Některá slovesa si i v klasické latině zachovávala deponentní i aktivní podobu, např. mereo / mereor „zasloužit si“. U některých se s aktivní podobou setkáváme až v pozdní latině. Podle Ronconiho (1959: 29) není zřejmé, zda jde o nově vzniklá slovesa, nebo zda existovala, ale nemáme o nich písemné doklady.
Latinské pasivum slouží také k vyjádření neosobního významu, a to i u netranzitivních sloves (viz itur „jde se“). Nejstarším prostředkem pro vyjádření neosobního významu však bylo sloveso ve 3. os. sg. akt. (si in ius vocat, ito). 
Latinské pasivum perfekta mohlo mít dva významy: pasivní minulý děj i stav v přítomnosti. Porta aperta est tedy znamená zároveň „Brána byla otevřena“ i „Brána je otevřená“. Příležitostně se pro vyjádření stavu používá i spojení participia perfekta pasiva se slovesy maneo, exsisto (které jsou v tomto případě synonymní), nebo s tvarem slovesa esse od perfektního kmene (např. Porta aperta fuit.).
Vývoj a možné příčiny
Také v případě pasiva staré a nové formy existovaly nějakou dobu vedle sebe, teprve později nové formy převládly a staré zanikly. 
Podle Greena (1991: 89nn.) sehrály důležitou roli dvě konstrukce: konstrukce se zvratným zájmenem a konstrukce participia perfekta se slovesem být či významově blízkými slovesy (manere, stare, existere apod.). Rozhodujícím krokem v gramatikalizaci reflexivní konstrukce bylo podle Greena (ibid.) její rozšíření k neživotným podmětům. Zpočátku se jednalo o metaforu. O gramatikalizované formě můžeme mluvit v okamžiku, kdy mluvčí již metaforu nepociťují. Kdy k tomu došlo, je však na základě textů téměř nemožné určit. Progresivní byla také slovesa ve 3. os. sg. aktiva s neosobním významem. Jak bylo řečeno výše, jedná se o velmi starou konstrukci. 
Podobně jako u futura, existovalo i v případě pasiva několik způsobů vyjádření vedle sebe. Během vývoje se postupně prosazovala reflexivní konstrukce a participium perfekta se slovesy „být“, kdežto syntetické pasivum bylo na ústupu. Green (1991: 90n.) uvádí, že v emiliánských glosách se syntetické pasivum již neobjevuje (tj. neobjevuje se v románských glosách, které jsou připsány k latinskému textu). Přibližnou představu o fungování systému s více způsoby vyjádření pasiva si můžeme udělat i na základě dnešních románských jazyků (např. španělštiny), kde je k dispozici reflexivní konstrukce i „být“ + participium perfekta.
Stanovit jednoznačně důvody tohoto vývoje a popsat jeho průběh není snadné a vždy se bude jednat do jisté míry o hypotézu. Neobstojí zde vysvětlení založené převážně na fonetickém vývoji. Hláska r, která je pro koncovky syntetického pasiva typická, byla stabilní, takže by nedošlo k narušení srozumitelnosti v důsledku hláskového vývoje. Podobně je tomu např. u jmenných koncovek -orum, -arum. Vincent (1990: 58) upozorňuje na možnou souvislost mezi šířením slovesa esse u sloves, jejichž podmětem je patiens (např. v perfektu), a šířením perifráze slovesa esse s participiem perfekta pro pasivum. Sloveso esse se tak stává univerzálním prostředkem pro konstrukce spadající do oblasti pasivity v širším slova smyslu. Jako u řady jiných změn, jeví se jako nejpravděpodobnější kombinace různých faktorů – systémových, sociolingvistických i fonetických.
Datace změny a doklady v textech
Doba a přesný průběh změny nejsou zcela jasné. V pozdně latinských textech se pasivum vyskytuje zcela běžně. Stejně jako v jiných případech zde můžeme spatřovat vliv školy, která dbala zvláště na pravopis a morfologii.
John N. Green (1987: 88) cituje Politzera, podle něhož v Galii v 7. a 8. století se pasivní formy už v mluvené řeči neužívaly, ale byly stále ještě srozumitelné jako určitý druh archaismu. Dokládá to tím, že na rozdíl od některých jiných koncovek jsou pasivní koncovky psány správně, což poukazuje na to, že se je pisatelé naučili ve škole.
Nová neosobní slovesa
Pojmem neosobní slovesa většinou označujeme jak slovesa pro meteorologické jevy (pluit, ningit, tonat atd.), tak slovesa typu constat, decet, licet apod. Zařazení těchto sloves do jedné kategorie je však nepřesné, protože zatímco pluit je bezvalenční,  constat je jednovalenční a licet může být i dvojvalenční. Pokud tedy používáme tradiční termín neosobní slovesa, musíme si být vědomi těchto rozdílů.
Během vývoje latiny se objevují nová neosobní jednovalenční slovesa, která často vznikají z tranzitivních sloves. U některých z nich je patrný vliv řečtiny. To je případ konstrukce est + infinitiv „lze / je možno“, která je kalkem řeckého ἔστι, ἔξεστι se stejným významem a je doložena už od Terentia. Nakonec však v tomto významu převážilo latinské potest.
Mezi nejvýznamnější nová neosobní slovesa, která mají pokračování do románských jazyků, patří habet a facit.
Habet
Do románských jazyků se vyvinulo jako šp. hay, fr. il y a, port. há, kat. hi ha, it. vi ha, ci ha. Má význam „někde něco je“, „někde něco existuje“. V latině se habet se používalo pro místo i čas:
habet in bibliotheca (…) librum… (Vopisc., Tac. 8, 1)
V knihovně je kniha…
ex quo hinc profectus est, habet annos XIV (Hist. Apoll. 31)
Je to 14 let, co odsud odešel.
Vývoj proběhl pravděpodobně takto:
habet bibliotheca librum… „knihovna má knihu“ (knihovna je podmětem)  > 
habet in bibliotheca librum… „v knihovně je kniha“ (knihovna je označením místa).
Podle Garcíi Hernándeze (1992: 167) přispělo k rozšíření těchto konstrukcí také to, že např. substantiva označující místo (domus, arca) nejsou vhodné jako podmět pro habeo, a proto se přesunují do lokativní konstrukce (domi, in arca, in bibliotheca). Na novou konstrukci s habet působila i obvyklá konstrukce s esse. Dále je třeba také připočíst šíření slovesa habere na úkor esse v jiných kontextech (v situacích typu „něco patří k něčemu“, např. nomen mihi est, apod.).
Ve španělštině můžeme pozorovat, že původní předmět (librum > libro) bývá posléze vnímán jako podmět. Místo había 3 chicos („byli tam tři kluci“) se pak objevuje shoda v plurálu habían 3 chicos.
Nejužívanějším slovesem pro vyjádření významu „někde něco je“ zůstává nicméně zůstává v jazycích západní Evropy sloveso „být“ (lat. hic est, angl. there is, něm. es ist, ital. c´è).
Facit
Pro čas se používá i sloveso facit:
defuncta est u[bi] ficet (=fecit) de Abrilio (=Aprili) di[e]s XV (CIL XIII 3507).
Toto užití se zachovalo do západních románských jazyků, v některých jazycích společně s habet:
jazyk	vyjádření času	facit	habet	vyjádření času	
španělština		hace	ha 	mucho tiempo	
portugalština		faz	há 	oito dias que partiu	
francouzština		–	il y a 	longtemps	
italština	molto tempo	fa
fanno (sono)	–	
cinquanť anni da quando…	
V latině jsou rovněž doloženy případy, kdy se facit objevuje ve spojení s počasím:
Numquam fecit tale frigus, numquam fecit tales aestus (Aug., Serm. 25, 3, 3)
Nikdy nebyla taková zima, nikdy nebylo takové vedro.
V západních románských jazycích má tato konstrukce podobu např. hace frío ve španělštině, fa freddo v italštině a il fait froid ve francouzštině.
Podle Garcíi Hernándeze (1992: 165-166) byla slovesa habet a facit pro označení plynutí času ovlivněna řečtinou, kde se od helénistické řečtiny používají v tomto významu slovesa ἔχω a ποιέω. Obzvláště často k tomu dochází v biblické a patristické řečtině. Podle Garcíi Hernándeze (1992: 170) vznikla nová neosobní slovesa v pozdní latině pod vlivem řečtiny, ale dále se vyvíjela uvnitř latiny, a proto se ujala.
Jmenné tvary slovesné
Porovnáme-li počet latinských jmenných tvarů slovesných se stavem v románských jazycích, je patrné, že v této oblasti došlo k mnoha změnám. Některé formy byly nahrazeny jinými a některé jmenné tvary zanikly úplně.
Uvedené informace zohledňují hlavní vývojové trendy, ne detaily jednotlivých románských dialektů.
Infinitivy
Z latinských forem infinitivů pokračuje do románských jazyků pouze infinitiv prézentu aktiva.
Latinský infinitiv perfekta aktiva na -isse sice do románských jazyků nepokračuje, vyvinula se však analytická forma minulého infinitivu podle vzoru ostatních složených forem (habere + participium perfekta pasiva). Stejně jako u ostatních pasivních forem, došlo ke změně i u infinitivu prézentu a perfekta pasiva, pro které vznikly analytické formy (viz šp. ser amado „být milován“ a haber sido amado „že byl milován“).
Infinitivy futura zanikly bez náhrady. S ústupem akuzativu a nominativu s infinitivem se výrazně omezily i možnosti jejich využití a staly se v podstatě přebytečnými, respektive vyjadřování tohoto časového vztahu u infinitivu se stalo „zbytečným luxusem“. 
Participia
Latinské participium prézentu stále více získávalo charakter adjektiva. I v klasické latině se vyskytují původních participia (např. prudens nebo sapiens), která se stala adjektivy. některá, např. sapiens, se také substantivizovala. Participia, která se stala adjektivy, vykazují stejné charakteristiky jako ostatní adjektiva, lze je např. stupňovat.
Některá participia prézentu se gramatikalizovala na předložku, např. šp. durante „během“. Funkce latinského participia prézentu postupně přecházely na ablativ gerundia, z něhož se v některých románských jazycích (např. v italštině nebo španělštině) vyvinulo běžně užívané gerundio. 
Participium perfekta se do románských jazyků zachovalo, a to jak po stránce formální, tak funkční. Některá románská participia vycházejí z latinských „nepravidelných“ participií (např. it. fatto a šp. hecho z latinského factum), v jiných případech došlo k vytvoření analogických tvarů (např. šp. defendido místo lat. defensum). Progresivní byla koncovka -utus, která se šířila na úkor -itus. Z participií na -utus vychází italské dovuto, creduto, avuto, venduto; starofrancouzské deü, creü; rumunské crezut nebo starošpanělské perdudo, tenudo.
Participium futura aktiva se do románských jazyků nezachovalo. V pozdně latinských  textech se s ním však běžně setkáme, viz výše.
Gerundivum, gerundium a supinum
Obě supina zanikla. V některých případech se místo supina užívá infinitivu. Rovněž gerundivum jakožto prostředek vyjádření nutnosti, náležitosti atd. se do románských jazyků nezachovalo.
Progresivním se naopak ukázal být ablativ gerundia, který se sbližoval s participiem prézentu. Ablativ gerundia i participium prézentu měly v některých kontextech blízký význam. Maraldi (1994: 142) uvádí, že participium prézentu a gerundium se vedle sebe objevují už u Vitruvia (žil na přelomu letopočtu) a že v pozdější latině gerundium nahrazuje participium prézentu i v absolutních konstrukcích s vyjádřeným podmětem. Ablativ gerundia se stal použitelnějším, protože si ponechal své charakteristiky a získal některé rysy participia prézentu. Mohl se tak vyskytovat např. i v některých pasivních větách. Jeho expanzi mohla podpořit také skutečnost, že byl „jednodušší“, protože nevyžadoval shodu.
Další formy gerundia (nebo gerundivní vazby) se sice do románských jazyků nezachovaly, ale byly v některých případech nahrazeny infinitivními konstrukcemi. Infinitiv je na jedné straně na ústupu jakožto součást akuzativu nebo nominativu s infinitivem, na druhé straně se začíná rozšiřovat i do oblastí, kde nebyl v klasické latině běžný. Objevuje se např. v konstrukcích s předložkami (typu ad + infinitiv). O progresivnosti tohoto způsobu vyjadřování svědčí četné polovětné infinitivní konstrukce v románských jazycích. Na cestě do románských jazyků nabývá na významu také zpodstatnění infinitivu.
Situace v textech
Výše uvedené informace nejsou popisem situace, se kterou se setkáme v pozdně latinských textech. Mluvíme-li o tendenci participia prézentu stávat se adjektivem, jedná se o vývojový trend, jehož výsledek lze pozorovat v románských jazycích. V pozdně latinských textech se naopak participií prézentu vyskytuje velké množství, dokonce více než v klasických latinských textech. Participia přitom nevykazují ve významnějším měřítku ztrátu slovesných charakteristik. Setkáme se s případy, kdy je užití participií více méně shodné s klasickým územ, ale i s „vykloubenými“ konstrukcemi, jejichž význam je někdy nesnadné odhalit. Množství participií se přičítá také vlivu řečtiny a biblických textů. Opět se zde setkáváme s významným vlivem školy a literární tradice.
Také v případě ostatních jmenných tvarů slovesných nelze očekávat velké množství dokladů svědčících o změnách. Jedná se spíše o jednotlivé případy, kterým bychom bez svědectví románských jazyků pravděpodobně nepřipisovali velkou váhu. Některé jsou doloženy i v dřívějších vývojových etapách latiny, byť jsou to záležitosti spíše okrajové.
Literatura
Cennamo, Michela. On the reorganization of voice distinctions and grammatical relations in Late Latin. In De lingua Latina novae quaestiones: Actes du Xè Colloque International de Linguistique Latine Paris– Sèrves, 19–23 avril 1999. Moussy C. et al. (ed.). Louvain: Peeters, 2001. s. 51–65.
García Hernández, Benjamín. Nuevos verbos impersonales en latín tardío e influencia griega. In Latin vulgaire – latin tardif III. Actes du IIIème Colloque international sur le latin vulgaire et tardif (Innsbruck, 2–5 septembre 1991). Iliescu, M. – Marxgut, W. (eds.). Tübingen: Max Niemeyer, 1992. s. 159–172.
Green, John N. The collapse and replacement of verbal inflection in Late Latin/Early Romance: How would one know? In Latin and the Romance Languages in the Early Middle Ages. Wright, R. (ed.). London: Routledge, 1991. s. 83–99.
Green, John N. The Evolution of Romance Auxiliaries. In Historical Development of Auxiliaries. Harris, M., Ramat, P. (eds.). Berlin: Mouton de Gruyter, 1987. s. 257–267.
Heine, Bernd. Auxiliaries. Cognitive Forces and Grammaticalization. New York: Oxford University Press, 1993. 
Helttula, Anne. Studies on the Latin Accusative Absolute. Helsinki: Finnish Society of Sciences and Letters, 1987. Commentationes Humanarum Litterarum  81.
Herman, József. Vulgar Latin. Přel. Wright, Roger. University Park (PA) : Pennsylvania State University Press, 2000. xiv, 130 s. ISBN 0-271-02001-6.
Klausenburger, Jurgen. Grammaticalization: studies in Latin and Romance morphosyntax. Amsterdam: John Benjamins, 2000. xii, 183 s. ISBN 90 272 3700 X (Eur.).
Maraldi, Mirka. Some remarks on the historical development of the ablative of the gerund in Latin. In Papers on Grammar IV. Calboli, G. (ed.). Bologna: CLUEB, 1994. s. 141–164.
Molinelli, Piera. Absolute Structures in Late Latin. In De lingua Latina novae quaestiones: Actes du Xè Colloque International de Linguistique Latine Paris – Sèrves, 19–23 avril 1999. Moussy, C. et al. (ed.). Louvain: Peeters, 2001. s. 473–484.
Molineli, Piera. Sequence of tense and mood selection in Late Latin. In Papers on Grammar V. Calboli, G. (ed.). Bologna: CLUEB, 2000. s. 123–150.
Molineli, Piera.  The evolution of subjunctive (mood and tenses) in subordinate clauses from Latin to Romance. In Estudios de lingüística latina. Actas del IX Coloquio Internacional de Lingüística Latina. Universidad Autónoma de Madrid, 14-18 de abril de 1997. García Hernández, B. (ed.). Madrid: Ediciones Clásicas, 1998. s. 555–570.
Pinkster, Harm. Some Methodological Remarks on Research on Future Tense Auxiliaries in Latin. In Subordination and other Topics in Latin: Proceedings of the Third Colloquium on Latin Linguistics, Bologna, 1–5 April 1985. Calboli, G. (ed.). Amsterdam: Benjamins, 1989. s. 311–326.
Pinkster, Harm. The Strategy and Chronology of the Development of Future and Perfect Tense Auxiliaries in Latin. In Historical Development of Auxiliaries. Harris, M. – Ramat, P. (eds.). Berlin: Mouton de Gruyter, 1987. s. 193–223.
Pinkster, Harm. The Development of Future Tense Auxiliaries in Latin. Glotta, 1985, 63, s. 186–208.
Pinkster, Harm. Tempus, Aspect and Aktionsart. Aufstieg und Niedergang der römischen Welt, 1983, 29.1, s. 270–319.
Ronconi, Alessandro. Il verbo latino: Problemi di sintassi storica. Edizione rinnovata e ampliata. Firenze: Felice le Monier, 1959. 
Väänänen, Veikko. Introduzione al latino volgare. 3 ed. italiana. Bologna : Patron, 1982. 419 s. Testi e manuali per l'insegnamento universitario del latino; 8. ISBN 88-555-0902-0.
Vincent, Nigel. Latin. In Harris, M. – Vincent, N. (eds.) The Romance languages. New York: Oxford University Press, 1990. s. 26–78. ISBN 0195208293.
Zamboni, Alberto. Alle origini dell'italiano: dinamiche e tipologie della transizione dal latino. 1. ed. Roma: Carocci editore, 2000. 226 s. Universita; 213 (linguistica). ISBN 88-430-1653-9.