Literární komparatistika – okruhy

1) Srovnávání, srovnávací literatura a co a jak lze v literatuře srovnávat
2)  Přehled vývoje komparatistiky
3) Biliterárnost, polyliterárnost a větší srovnávací celky
4)  Kontaktologie – typologie
5) Světová literatura
6) Různé koncepce srovnávací literatury
7)  Komparatistická hermeneutika
8) Generální komparatistika
9)  Areálové pojetí komparatistiky
10) Ďurišinova koncepce srovnávacích studií

Výběrová bibliografie
Dejiny svetovej literatúry, sv. 1-2. Bratislava 1963.
Dorovský, I.: Balkánské meziliterární společenství. Brno 1993.
Dorovský, I.: Balkán a Mediterán. Literárně historické a teoretické studie. Brno 1997.
Ďurišin, D.: Čo je svetová literatúra? Bratislava 1993.
Ďurišin, D. a  kolektiv: Osobitné medziliterárne spoločenstvá I-VI. Bratislava 1987-1993.
Ďurišin, D.: Teória literárnej komparatistiky. Bratislava 1975.
Ďurišin, D.: Teória medziliterárneho procesu I. Bratislava 1995.
Ďurišin, D. a kol.: Medziliterárny centrizmus stredoeurópskych literatúr. České Budějovice 1998.
Fischer, J. O.:  Světová literatura I-IV. Praha 1984-1987.
Fischer, O.: Světová literatura. Národní listy 54, 1914, č. 33, s. 1, 4. 2.
Hrabák, J.: Literární komparatistika. Praha 1976.
Humanistyka przełomu wieków. Pod redakcją Józefa Kozieleckiego. Warszawa 1999.
Giddens, A.: Důsledky modernity. Praha 1998.

Integrovaná žánrová typologie (Komparativní genologie). Projekt – metodologie – terminologie – struktura oboru – studie. Editor Ivo Pospíšil. Hlavní autoři: Ivo Pospíšil – Jiří Gazda - Jan Holzer.  Masarykova univerzita, Brno 1999. 

Konrad, N. I.: Západ a Východ. Praha 1973.
Kontext - překlad - hranice. Studie z komparatistiky. Praha 1996.
Literární věda na prahu 21. století. Nauka o literaturze u progu XXI stulecia. Sborník z mezinárodní vědecké konference. Materiały z międzynarodowej konferencji naukowej. Slezská univerzita v Opavě, Filozoficko-přírodovědecká fakulta, Ústav bohemistiky a knihovnictví, Opava 2000, red. Libor Martinek.
Máchal, J.: Slovanské literatury I-III. Praha 1922.
Neupokojeva, I. G.: Istorija vsemirnoj literatury. Problemy sistemnogo i sravnitel’nogo analiza. Moskva 1976. 
Pospíšil, I.: Genologie a proměny literatury. Masarykova univerzita, Brno 1998.
Pospíšil, I.: „Stará“ a „nová“ komparatistika: pragmatismus a ruský maximalismus u Karla Čapka. Opera Slavica 1993, 1, s. 16-24.
Pospíšil, I.: Utopičnost a hlubinnost literární vědy (Meditace in margine projektu Dionýze Ďurišina). Opera Slavica 1993, 1,. s. 44-47.
Pospíšil, I. - Zelenka, M.: Pojem a koncepce světové literatury. Sborník prací filozofické fakulty brněnské univerzity 1995, D 42, Brno 1995, s. 103-112.
Pospíšil, I. - Zelenka, M.: René Wellek a meziválečné Československo. Ke kořenům strukturální estetiky.  Brno 1996.
Postmodernism in Literature and Culture of Central and Eastern Europe. Edited by Halina Janaszek-Ivaničková and Douwe Fokkema, Katowice 1996.

Román a "genius loci". Regionalismus jako pojetí světa v evropské a americké literatuře. Red. Anna Housková a Zdeněk Hrbata. Praha, sine.
Setkání a proměny. Vznik moderní literatury v Asii. Praha 1976.
Slovník světových literárních děl. Sv. 1-2. Editor Vladimír Macura. Praha 1988.
Stupka, V.: Vybrané kapitoly z dějin světových literatur. Praha - Brno 1965.
Stupka, V.: Uvedení do dějin světových literatur I-II. Brno 1973-1974.
Světové literatury 20. století v kostce. Pod vedením Iva Pospíšila zpracovali Simoneta Dembická, Jaroslav Kovář, Karolina Křížová, Petr Kyloušek a Irena Přibylová. Praha 1999.
Východoslovanské literatury v  českém prostředí do vzniku ČSR. Ed.: Danuše Kšicová. Brno 1997.
Šmat, V.: Stručný přehled současné světové literatury. Německo, Anglie, USA, Francie, Španělsko, Itálie, SSSR. Klatovy 1968.
Teorie literatury v zrcadle maďarské literární vědy. Praha 1986.
Veselovskij. A.: Historická poetika. Bratislava 1992.
Vodička, F.a  kol.: Svět literatury. Praha 1992 (2. vyd.).
Wellek, R.: Názov, podstata a dejiny porovnávacej literatúry. Slavica Slovaca 3, 1968, č. 2, s. 121-141.
Wellek, R.: The Crisis of Comparative Literature, in: Proceedings of the Second International Congress of Comparative Literature, red. W. P. Friedrich, 1., Chapel Hill, University of North Carolina Press 1959, s. 149-159.
Wehrli, M.: Základy modernej teórie literatúry. Bratislava 1965.
Wollman, F.: K methodologii srovnávací slovesnosti slovanské. Brno 1936.
Wollman, F.: Slovesnost Slovanů. Praha 1928.
Wollman, S.:  Česká škola literární komparatistiky. Praha 1989.
Wollman, S.: Porovnávacia metóda v literárnej vede. Bratislava 1988.

Komparatistika v jiných disciplínách (politologie, právní věda):
A. Almond - G. B. Powell: Comparative Politics. Little, Brown and Co. Boston 1966.
M. Bogdan: Comparative Law. Kluwer Academic Publishers, Deventer 1994.
J. E. Lane - S. Ersson: Comparative Politics: An Introduction and New Approach. Polity Press, Cambridge 1994.
V. Knapp: Velké právní systémy: úvod do srovnávací právní vědy. C. H. Beck, Praha 1996.

Teorie literatury (vybrané okruhy)
1) Prameny a vývoj estetického myšlení
2) Společenské funkce umění a literatury
3)  Literární věda, její struktura, blízké a pomocné vědní disciplíny
4) Literárněvědné metody
(filologická, impresionistická, biografická, sociologicko-pozitivistická, psychologické metody [A. Potebňa, W. Dilthey,  S. Freud, C. G. Jung aj.], imanentní metody [ruská formální škola, New Criticism, různé podoby strukturalismu, postrukturalistické metody – hermeneutika, dekonstruktivismus aj. Postmoderní kontext.]
4)  Literární kritika
5) Literární historie
6) Literární teorie
7) Literární teorie a poetika
8) Teorie verše
9) Teorie prózy 
10) Teorie dramatu
11) Teorie literatury pro děti
12) Teorie inzitní a triviální literatury
13) Teorie divadelních, filmových, rozhlasových a televizních textů
14) Literární komparatistika (Srovnávání, srovnávací literatura a co a jak lze v literatuře srovnávat, Přehled vývoje komparatistiky, Biliterárnost, polyliterárnost a větší srovnávací celky, Kontaktologie – typologie, Světová literatura, Různé koncepce srovnávací literatury, Generální komparatistika, Areálové pojetí komparatistiky) 
8) Literární genologie (Žánrová systematika, Teorie literárních žánrů, Teorie románu)
9) Literární směry
10) Současný stav literární vědy
11) Literárněvědná slavistika na křižovatce (vývoj, metodologie, vědecké časopisy)

Výběr doporučené literatury (možno doplnit nebo modifikovat)
Areál – sociální vědy – filologie. Brno 2002.
Bachtin, M.: Estetika slovesnogo tvorčestva. Moskva 1979.
Bachtin, M.: Voprosy literatury i estetiki. Moskva 1975.
Bém, A.: Tajemství osobnosti Dostojevského. Praha 1928.
Berdjajev, N.: Mirosozercanije Dostojevskogo. YMCA Press, Praha 1923.
Catteau, J.: La Création littéraire chez Dostoievski. Paris 1978.
Černec, L.: Literaturnyje žanry. Moskva 1982.
Červeňák, A.: Tajomstvo Dostojevského. Nitra 1991.
Dejiny svetovej literatúry, sv. 1-2. Bratislava 1963.
Dialog - Karnaval - Chronotop 1995, č. 2. Žurnal naučnych razyskanij o biografii, teoretičeskom nasledii i epoche M. M. Bachtina. Vitebsk 1995.
Dorovský, I.: Balkán a Mediterán. Literárně historické a teoretické studie. Brno 1997.
Dorovský, I.: Balkánské meziliterární společenství. Brno 1993.
Dubrow, H.: Genre. London - New York 1982.
Dunlop, J.: The History of Fiction. London 1845.
Ďurišin, D. a  kolektiv: Osobitné medziliterárne spoločenstvá I-VI. Bratislava 1987-1993.
Ďurišin, D. a kol.: Medziliterárny centrizmus stredoeurópskych literatúr. České Budějovice 1998.
Ďurišin, D.: Čo je svetová literatúra? Bratislava 1992.
Ďurišin, D.: Teória literárnej komparatistiky. Bratislava 1975.
Ďurišin, D.: Teória medziliterárneho procesu I. Bratislava 1995.
Eliade, M.: Mýtus a věčném návratu. Praha 1993.
Erlich, V.: Gogol. New Haven and London 1969.
Fischer, J. O.:  Světová literatura I-IV. Praha 1984-1987.
Forster, E. M.: Aspects of the Novel. London 1927.
Fowler, A.: Kinds of Literature. An Introduction to the Theory of Genres and Modes. Oxford 1982.
Fowler, A.: The Life and Death of Literary Forms. In: New Directions in Literary History. Edited by Ralph Cohen. London 1974.
Giddens, A.: Důsledky modernity. Praha 1998.
Gillespie, D.: The Twentieth-Century Russian Novel. An Introduction. Berg, Oxford - Washington 1996.
Golovin, K.: Russkij roman i russkoj obščestvo. S.-Peterburg 1897.
Greenwood, E. B.: Tolstoy: The Comprehensive Vision. J. M. Dent-Sons Ltd., London 1975.
Grifcov, B. A.: Teorija romana. Moskva 1927.
Hansen, K.: Dostoievski. Copenhagen 1973.
Hempfer, K. W.: Gattungstheorie. München 1973.
Hernadi, P.: Beyond Genre. New Directions in Literary Classification. Ithaca and London 1972.
Hodrová, D.: Hledání románu. Kapitoly z historie a typologie žánru. Praha 1989.
Hodrová, D.: Místa s tajemstvím. Praha 1994.
Hodrová, D.: Román ve 20. století - jeho teorie a praxe. Česká literatura 1994, 3, s. 227-254.
Horne, Ch. F.: The Technique of the Novel. New York and London 1908.
Hrabák, J.: Literární komparatistika. Praha 1976.
Hrabák, J.: Poetika. Praha 1973, 1977.
Humanistyka przełomu wieków. Pod redakcją Józefa Kozieleckiego. Warszawa 1999.
Hvišč, J.: Poetika literárnych žánrov. Bratislava 1985.
Hvišč, J.: Problémy literárnej genológie. Bratislava 1979.
Integrovaná žánrová typologie (Komparativní genologie). Projekt – metodologie – terminologie – struktura oboru – studie. Editor Ivo Pospíšil. Hlavní autoři: Ivo Pospíšil – Jiří 
Istorija russkogo romana v dvuch tomach. Moskva - Leningrad 1962.
Jihoslovanské literatury v českém prostředí. Ed.: Ivo Pospíšil, Miloš Zelenka. Brno 1999.
K úloze Slovanů v historii a současnosti. Kolokvium u příležitosti 150. výročí Slovanského sjezdu v Praze. Vydala Česká koordinační rada Společnosti přátel národů východu, Praha 1998.
Kautman, F.: F. M. Dostojevskij - věčný problém člověka. Praha 1992.
Klotz, V.: Zur Poetik des Romans. Darmstadt 1965.
Komparatistika a genológia. Bratislava 1973.
Konrad, N. I.: Západ a Východ. Praha 1973.
Kontext - překlad - hranice. Studie z komparatistiky. Praha 1996.
Krejčí, K.: Heroikomika v básnictví Slovanů, Ptraha 1964
Kšicová, D.: Poéma za romantismu a neoromantismu, Brno 1983.
Lichačev, D. S. - Pančenko, A. M.: "Smechovoj mir" Drevnej Rusi. Leningrad 1976.
Literární věda na prahu 21. století. Nauka o literaturze u progu XXI stulecia. Sborník z mezinárodní vědecké konference. Materiały z międzynarodowej konferencji naukowej. Slezská univerzita v Opavě, Filozoficko-přírodovědecká fakulta, Ústav bohemistiky a knihovnictví, Opava 2000, red. Libor Martinek.
Litteraria Humanitas V - Západ a Východ II. Tradice a současnost (Literární směry a žánry ve slovanských a západních literaturách jako reflexe stavu světa). Masarykova univerzita, Brno 1998, 178 stran.
Lotman, J.: Roman A. S. Puškina "Jevgenij Onegin". Kommentarij. Posobije dlja učitelja. Leningrad 1980.
Lotman, J.: Struktura chudožestvennogo teksta. Moskva 1970.
Lubbock, P.: The Craft of Fiction. London 1921.
Lukács, G.: Die Theorie des Romans. Berlin 1920.
Máchal, J.: Slovanské literatury I-III. Praha 1922.
Mann, J.: V poiskach živoj duši. Moskva 1984.
Mathauser, Z.: Estetické alternativy. Jazyk vědy a jazyk poezie.
Mathauser, Z.: Metodologické meditace aneb Tajemství symbolu. Brno 1988.
Mathauser, Z.: Mezi filosofií a poezií. Praha 1995.
Mathauserová, S.: Cestami staletí. Systémové vztahy v dějinách ruské literatury. Praha 1986.
Merkelbach, R.: Roman und Mysterium in der Antike. München und Berlin 1962.
Miko, F. – Popovič, A.: Tvorba a recepcia. Bratislava 1978.
Morson, G. S.: Hidden in Plain View. Narrative and Creative Potentials in War and Peace. Stanford University Press 1987.
Morson, G. S.: The Boundaries of a Genre. Dostoevsky°s Diary of a Writer and the Traditions of Literary Utopia. University of Texas, Austin 1981.
Muir, E. : The Structure of the Novel. London 1928.
Neupokojeva, I. G.: Istorija vsemirnoj literatury. Problemy sistemnogo i sravnitel’nogo analiza. Moskva 1976. 
Nicolai C.: Versuch einer Theorie des Romans. Quedlinburg - Leipzig 1819.
O poetice literárních druhů (M. Červenka, J. Holý, M. Jankovič, P. Janoušek, M. Kubínová, M. Mravcová). Sestavila a redigovala Marie Kubínová. Praha 1995.
Odinokov, V. G.: Chudožestvennaja sistemnost` russkogo romana. Novosibirsk 1976.
Odinokov, V. G.: Chudožestvenno-istoričeskij opyt v poetike russkich pisatelej. Novosibirsk 1990.
Passage, Ch.: The Russian Hoffmannists. The Hague 1963.
Pavelka, J. - Pospíšil, I.: Slovník epoch, směrů, skupin a manifestů. Brno 1993.
Pospíšil, I. - Zelenka, M.: Fenomén středoevropského meziliterárního centrismu (spoluautor: Miloš Zelenka). In: Dionýz Ďurišin a kol.: Medziliterárny centrizmus stredoeurópskych literatúr, České Budějovice 1998, s. 50-64.
Pospíšil, I. - Zelenka, M.: Meziliterární společenství - meziliterárnost - meziliterární centrismy - světová literatura (Ke koncepci Ďurišinova týmu). Spoluautor Miloš Zelenka. Opera Slavica, VII, 1997, 1, s. 13-21.
Pospíšil, I. - Zelenka, M.: Pojem a koncepce světové literatury. Sborník ptrací filozoifické fakulkty brněnské univerzity 1995, D 42, Brno 1995, s. 103-112.
Pospíšil, I. - Zelenka, M.: René Wellek a meziválečné Československo. Ke kořenům strukturální estetiky.  Brno 1996.
Pospíšil, I. – Zelenka, M.: René Wellek a meziválečné Československo. Brno 1996.
 Pospíšil, I. - Zelenka, M.: Slavistika na rozcestí - problémy a perspektivy. In: Pavol Jozef Šafárik a slavistika. Zborník príspevkov z vedeckej konferencie a dokumentov z osláv 200. výročia narodenia P. J. Šafárika. Filozofická fakulta UPJŠ Prešov, Matica slovenská Martin 1996 (vyšlo 1997), s. 31-36. 
Pospíšil, I. - Zelenka, M.: Zur Kategorie des Raums in der Literaturwisseschaft. Marginalien zu einem Phänomen der mitteleuropäischen Literaturen. Germanoslavica IV (IX), 1997, 1, s. 179-189.
Pospíšil, I.: Fenomén šílenství v ruské literatuře 19. a 20. století. Brno 1995.
Pospíšil, I.: Genologie a proměny literatury. Masarykova univerzita, Brno 1998.
Pospíšil, I.: Labyrint kroniky. Brno 1986.
Pospíšil, I.: Literární dílo jako reflexe meziliterárnosti (Anatolij Kim - Jurij Rytgev - Čingiz Ajtmatov). In: Litteraria Humanitas VI. Alexandr Veselovskij a dnešek. Brno 1998, s. 48-59.
Pospíšil, I.: Literární věda na rozcestí. Hrst poznámek k minulosti, přítomnosti a budoucnosti. HOST 1998/2, s. 79-83.
Pospíšil, I.: Slovenský literárněvědný trojúhelník: komparatistika - genologie - translatologie. In: Brněnská slovakistika a česko-slovenské vztahy. Editor: Ivo Pospíšil. Masarykova univerzita, Filozofická fakulta, Brno 1998, s. 45-58.
Pospíšil, I.: Srednjaja Jevropa kak perekrestok literaturovedčeskoj metodologii. In: Vzaimodejstvije literatur v mirovom literaturnom processe (Problemy teoretičeskoj i istoričeskoj poetiki). Materialy meždunarodnoj naučnoj konferencii, Čast° 1, Grodnenskij gosudarstvennyj universitet imeni Janki Kupaly, Grodno 1997, s. 3-10.
Pospíšil, I.: The Crisis of Tradition in Russian Literature and the Postmodernist Atmosphere. In: Postmodernism in Literature and Culture of Central and Eastern Europe, Katowice 1996, s. 123-130.
Pospíšil, I.: Utopičnost a hlubinnost literární vědy (Meditace in margine projektu Dionýze Ďurišina). Opera Slavica 1993, 1,. s. 44-47.
Postmodernism in Literature and Culture of Central and Eastern Europe. Edited by Halina Janaszek-Ivaničková and Douwe Fokkema, Katowice 1996.
Praha 1994.
Román a "genius loci". Regionalismus jako pojetí světa v evropské a americké literatuře. Red. Anna Housková a Zdeněk Hrbata. Praha, sine.
Ruttkowski, W. V.: Die literarischen Gattungen. Reflexionen über eine modifizierte Fundamentalpoetik. Bern 1968.
Setkání a proměny. Vznik moderní literatury v Asii. Praha 1976.
Sipovskij, V. V.: Očerki istorii russkogo romana I-II. Sankt-Peterburg 1909-1910.
Slovník světových literárních děl. Sv. 1-2. Editor Vladimír Macura. Praha 1988.
Smirnov, I. P.: Diachroničeskije transformacii literaturnych žanrov i motivov. Wiener Slawistischer Almanach, Sonderband 4, Wien 1981.
Smirnov, I. P.: Chudožestvennyj smysl i evoljucija poetičeskich sistem. Moskva 1977.
Sötér, I.: The Dilemma of Literary Science. Budapest 1973.
Stupka, V.: Uvedení do dějin světových literatur I-II. Brno 1973-1974.
Stupka, V.: Vybrané kapitoly z dějin světových literatur. Praha - Brno 1965.
Svatoň, V.: Epické zdroje románu. Z teorie a typologie ruské prózy. Praha 1993.
Světové literatury 20. století v kostce. Pod vedením Iva Pospíšila zpracovali Simoneta Dembická, Jaroslav Kovář, Karolina Křížová, Petr Kyloušek a Irena Přibylová. Praha 1999.
Teorie literatury v zrcadle maďarské literární vědy. Praha 1986.
Theile, W.: Immanente Poetik des Romans. Darmstadt 1980.
Theories of Literary Genres. University Park and London 1978.
Typologie du roman. Wroclaw 1984.
Veselovskij. A.: Historická poetika. Bratislava 1992.
Vodička, F.a  kol.: Svět literatury. Praha 1992 (2. vyd.).
Východoslovanské literatury v  českém prostředí do vzniku ČSR. Ed.: Danuše Kšicová. Brno 1997.
Wehrli, M.: Základy modernej teórie literatúry. Bratislava 1965.
Wellek, R. – Warren, A.: Teorie literatury. Olomouc 1996.
Wellek, R.: Názov, podstata a dejiny porovnávacej literatúry. Slavica Slovaca 3, 1968, č. 2, s. 121-141.
Wellek, R.: The Crisis of Comparative Literature, in: Proceedings of the Second International Congress of Comparative Literature, red. W. P. Friedrich, 1., Chapel Hill, University of North Carolina Press 1959, s. 149-159.
Wollman, S.:  Česká škola literární komparatistiky. Praha 1989.
Wollman, S.: Porovnávacia metóda v literárnej vede. Bratislava 1988.
Žirmunskij, V.: Poetika a poezie. Praha 1980.

Literární komparatistika

1. Srovnávání,  srovnávací literatura a co a jak lze v literatuře srovnávat

Srovnávání je běžná metoda poznání a také metoda vědeckého poznání - komparatistické disciplíny najdeme v podstatě v každém oboru (z lat. comparare = srovnávat, komparatistika je tedy vědní disciplína zabývající se v rámci nějakého vědního oboru srovnáváním). V tomto smyslu se třeba mluví o komparativní  politologii, právu,ale také o některých přírodovědných oborech; nicméně zde se komparativnost chápe jako metoda výzkumu, nikoli jako samostatná disciplína nebo subdisciplína; respektive podobu disciplíny si tato metoda v těchto oborech teprve pomalu hledá a vytváří. Ve sféře literatury je tzv. srovnávací literatura (tedy srovnávacím způsobem chápaná a zkoumaná literatura) či přesněji srovnávací literární věda neboli komparatistika již poměrně dávno svébytnou disciplínou literární vědy, která má svou historii, teorii, své pojmosloví a metody výzkumu. V tom je literatura a její srovnávání zvláštní.
Srovnávání bylo běžnou metodou zkoumání literatury už na počátku existence našeho mediteránního kulturního okruhu: zde nepochybně stojí srovnávání řeckéa římské literatury nebo spíše napodobování řeckých vzorů Římany. Výsledkem srovnávání bylo tedy především napodobování údajně dokonalejších uměleckých výtvorů. Srovnávání se nabízelo zejména tam, kde byl otevřený svět a volné umělecké hodnoty, které spolu komunikovaly, vzájemně na sebe působily a a vyvíjely se tak v interakci. To bylo možné jak v době středověkého univerzalismu a za časů velkých objevů renesanční doby titánské, tak později v éře likvidace sociální a ekonomické uzavřenosti feudalismu, za buržoazních revolucí, napoleonských válek a převažujícího romantismu. Srovnávání vede nejen k hledání a nacházení shod a podobností, ale také zásadních rozdílů, kontrastů a delimitací; nicméně vede ve své podstatě také k  vzájemné inspiraci a obohacování. 
Právě za expanze romantismu vznikají první známější díla na sovnávacím základě: jednak je to celkové pojetí J.W.Goetha (1749-1832) vyjádřené především ve spise Italská cesta (Italienische Reise, 1816-1817), vyrovnávajícím se s impulsy kulturních vrstev na Apeninském poloostrově, a v pojmu „světová literatura“(Weltliteratur), dále dílo Germaine de Staël (Madame de Staël, 1766-1817) O Německu (De l’Allemagne, 1810). U nás v tomto smyslu zaujala fundamentální práce Pavla Josefa Šafaříka (1795-1861) Dějiny slovanské řeči a literatury podle všech nářečí (orig. Geschichte der slawischen Sprache und Literatur nach allen Mundarten, 1826). Prioritu prvního vědecky a teoreticky podloženého komparatistického spisu však drží Angličan  H. M. Posnett svou Srovnávací literaturou (orig. Comparative Literature, 1886).
Komparatistika čili srovnávací literární věda vzniká vlastně spolu s literární vědou v době pozitivismu, tj. zhruba od 30. - 50. let 19. století., kdy si  badatelé začali poprvé výrazněji klást otázky po zákonitostech vývoje literatury a výstavby literárního díla pod vlivem zakladatele filozofického pozitivismu Augusta Comta (1798-1857) a jeho následovníka v estetice Hippolyta Taina (1828-1893). Nejvýznamnější byly dvě větve komparatistiky: francouzská a ruská.. Zatímco v Rusku pěstoval srovnávání především na bázi folkloristiky a tzv. historické poetiky (tj. srovnávání ve vývoji literárních tvarů) Alexandr Veselovskij (1838-1906), ve Francii to byl například Joseph Texte (1865-1900). 
Srovnávací literární věda vznikala a vyvíjela se ovšem v úzkém sepětí s vývojem metodologie:od pozitivismu spěla k autonomním (formálním, tvarovým, morfologickým) metodám a využívala i podnětů nauky o literárních rodech a žánrech, do nichž sugestivně zasáhl Francouz Ferdinand Brunetière (1849-1906) svou žánrovou teorií, v níž  - fascinován přírodními vědami a Darwinovým evolucionismem - hledal analogie mezi literáními a biologickými druhy.
Podstatnou měrou přispěl k rozvoji moderně pojaté komparatistiky pozdější zakladatel literární genologie (nauky o literárních druzích čili žánrech) Paul van Tieghem (1871-1948): byl to on, kdo disciplínu přímo pojmenoval již v názvu své knihy Srovnávací literatura (La littérature comparée, doslova  však „srovnávaná literatura“; v našem pojetí bychom měli spíše říkat „sovnávací literární věda“). Z důvodů uvedených v závorce se i  u nás dává všeobecně přednost pojmu „komparatistika“nebo „literární komparatistika“; v tomto pojednání jsme se však přidrželi do češtiny přeloženého van Tieghemova pojmu, který je sice jakýmsi krátkým spojením, ale zároveň znamená, že se literatura jako celek chápe jako jev vhodný k srovnávání, jako srovnávací potencialita, jako něco, co je neustále připraveno k srovnávání. Van Tieghemův termín a současné tendence v  v Mezinárodní asociaci literární komparatistiky (Association Internationale de Littérature Comparée) svědčí o tom, že srovnávací či srovnávaná literatura nebo literární věda si dnes činí nárok nahradit tradiční literární vědu a její disciplíny. To je však přesah, který nemá technické ani věcné opodstatnění: jistěže je srovnávací stejně jako žánrové (druhové) vidění literatury podvědomou složkou každé literární práce, nicméně existují i studie úzce zaměřené, hlubinně analytické, kde srovnávání nebo žánrovost v takové míře nebo vůbec nenajdeme nebo jsou prostě uzávorkovány, explicitně se o nich nepíše. Z tohoto hlediska je tato pankomparatistika zbytečnou a nefunkční hyperbolou.
Do koncepce komparatistiky v její postpozitivistické fázi podstatně zasáhl také mladší člen Pražského lingvistického kroužku René Wellek (1903-1995), který zdůrazňoval srovnávání uměleckých struktur a v 50. letech promluvil o krizi komparatistiky; podobné tendence projevoval zakladatel brněnské komparatistické slavistiky Frank Wollman (1888-1969), který ve svém díle mluvil o eidologii čili nauce o tvaru: brilantním příkladem aplikace této metody je jeho kniha Slovesnost Slovanů (1928), v jejímž názvu ukázal na silnou orální (ústní) slovesnost ve slovanských literaturách a prezentoval v ní srovnávací pojetí všech slovanských literatur v směrových a kulturních blocích (epochách).
Srovnávání v literatuře se v podstatě týká všech kategorií poetiky: od minuciózních prvků, například tropů nebo figur, přes autory a literární směry k jednotlivým národním literaturám - jejich přesahem pak vznikají ještě vyšší celky (viz dále). V zásadě lze srovnávání schematicky rozdělit na srovnávání témat (komparativní tematologie, něm. Stoffgeschichte čili látkověda) a srovnávání tvarů (forem, komparativní morfologie). Podle způsobu kontaktu se mluví o kontaktologii nebo genetické komparatistice a typologii (podobnosti literárního typu, aniž by byl doložen konkrétní kontakt nebo genetická souvislost). Vzhledem k růstu typologických studií, které mohou srovnávat de facto všechno se vším, je asi správná poznámka Slavomíra Wollmana, syna Franka Wollmana, že způsob zkoumání je závislý na zjištění kontaktu: když se kontakt zjistí (například se ověří, že se spisovatelé znali, že četli svá díla nebo se o nich dověděli pomocí prostředníka čili mediátora apod.), jde o kontaktologii neboli genetickou komparatistiku, pokud je kontakt nedoložitelný nebo nelze jej zatím doložit, volíme typologický přístup. Jinak řečeno: nemělo by se zkoumat typologicky, pokud je možné zjistit historicky ověřený kontakt a dojít tak ke genetické (vývojové) souvislosti. Typologie vede někdy k názoru, že ve společnostech podobného společensko-ekonomického uspořádání nebo formace vznikají podobné psychologické typy a je zde i podobný životní pocit, který se reflektuje v umění, tedy i v literatuře. Takto například zkoumal ruský akademik N. I. Konrad (Západ a Východ, rus. 1972) podobné typy v japonské a italské renesanční literatuře a došel k názoru, že umění kdekoliv prochází v podstatě velmi podobnými vývojovými fázemi.
Vývoj srovnávací literatury druhé poloviny 20. století vedl spíše k preferování typologie a  morfologie; ze všeho je patrné, že srovnávací literatura vyžaduje dokonalou připravenost jazykovou i všeobecně kulturní, nemluvě o kompetenci literární. V jednom dopise (týkal se koncepcí slovenského komparatisty Dionýze Ďurišina - viz dále - a byl adresován našemu slavistovi Miloši Zelenkovi) napsal již zmiňovaný  René Wellek, že absolutní srovnávání všech literárních děl je utopické, neboť by mimo jiné předpokládalo obrovskou jazykovou kompetenci, kterou Wellek zdaleka nenašel ani u svých nejnadanějších amerických žáků: evropské jazyky zvládali, horší to bylo s orientálními, a bez nich si nelze onu absolutní komparatistiku představit. 
Účelem srovnávání je lepší poznání srovnávaných předmětů, tedy literárních děl nebo větších celků (děl jednoho autora, literárních směrů, národních literatur). V praxi to obvykle funguje tak, že se k lepšímu poznání jednoho předmětu užívá jako srovnávacího pozadí druhého předmětu. Například Karla Hynka Máchu lépe pochopíme na pozadí anglického romantismu či konkrétně díla lorda G. G. N. Byrona: najednou se poodhalí rysy, které jsme předtím neviděli tak určitě,  a naopak se obnaží i frapantní rozdíly, kteté například obrozenští Máchovi kritici obviňující ho z „hrozného byronismu“neviděli. Srovnávání vede především k zjišťování podobností a z tohoto důvodu může napomoci vytváření větších literárních celků, které - na rozdíl od jiných - mají něco společného. Na druhé straně se ukazuje, že sami autoři pronikají více literárních celků a patří tak k více národním literaturám: tato zjištění vedou k lepšímu pochopení detailu, tj. konkrétního díla, ale také širších a hlubších souvislostí literatury jako takové a její pozice v kultuře a v celku světa.
	V prvopočátcích literární komparatistiky převažovalo srovnávání látek (látkověda, Stoffgeschichte). Abychom mohli zkoumat směr a výsledky vzájemného působení literárních děl nebo i vyšších literárních celků, musíme znát literární látku, případně motiv jako nejmenší složku tématu, pramen, zprostředkovatele (mediátora) a recipienta (přijímatele, v našem případě čřenáře). V případě K. H. Máchy je látkou tragická osamělost jedince ve společnosti a jeho vzpoura, pramenem tvorba lorda G. G. N. Byrona, zprostředkovatelem německý překlad - recipientem je ovšem on sám. Právě překlad bývá nejčastějším mediátorem kontaktu, a tedy přirozenou složkou srovnávání: proto legitimní součástí srovnávací literatury je dnes stále více překládání, překlad, teorie překladu a translatologie jako obecná nauka o překladu a překládání, která stojí na rozhraní literární vědy, lingvistiky, ale také filozofie, sociologie, psychologie, politologie apod.
Kategorie originality čili původnosti je záležitostí až renesannční. To však neznamená, že předtím nebyli autoři literárních děl známi, ale teprve od renesance je individuální autorství a původnost skutečně uznávanou hodnotou, zatímco středověk ve své univerzálnosti tíhl spíše  k parafrázím, adaptacím a variacím: ctností nebyla původnost, ale opakování, variování; původnost a její obhajoba byly naopak podezřelé a trestuhodné (viz například osudy známého cestopisu Benátčana Marca Pola [asi 1254-1324] Milión [ psáno krátce po roce 1298]). 
Reminiscence (lat. reminiscor = rozpomínám se, připomínám si) je napodobení díla nebo jeho části, které záměrně nebo nezáměrně vyvolává u čtenáře představu podobnosti s jiným dílem a odvolávku na ně (to ovšem předpokládá jeho znalost). Může jít o shodu tematickou nebo formální ve smyslu použitého literárního prostředku (rýmu, metafory apod.). Reminiscence může být i ironická nebo polemická (viz „Na tváři lehký žal,/ hluboký v srdci smích“Jaroslava Seiferta jako ironicko-polemická reminiscence máchovského verše „Na tváři lehký smích,/ hluboký v srdci žal“).
	Citát  (lat. cito - tu ve významu dovolávám se, dosvědčuji) je uvedení jiného textu (celého nebo jeho části) v jinak původním literárním díle. 
Parafráze je vlastně pozměněný, volně, tedy ne zcela přesně  uvedený citát (ve středověkých literaturách například časté parafráze biblických výroků), zatímco narážka úsporně odkazuje k jinému textu (například k autorovi, dílu apod.; J. Hrabák  jako produkt narážky uvádí také obraty s literárními postavami, které se staly typem („To je Oblomov“- obvykle ve zkresleném významu daném jednostrannou interpretací jako člověk pasivní a líný; podobně Hamlet jako vnitřně rozervaný, nerozhodný, filozofující intelektuál, Don Quijote jako utopista a snílek, který neví, jak funguje reálný svět apod.). 
Dalšími formami a způsoby kontaktu literárních děl jsou adaptace (nové zpracování, přizpůsobení): ta byla populární od středověku, například různé adaptace Alexandreidy, tj. výpravné básně o dobyvateli Alexandrovi Makedonském (původně látka perská nebo řecká, později se ocitla takřka ve všech  evropských literaturách, kde vytvořila propletence souvislostí, kdy jedna adaptace sloužila jako předloha pro druhou, takže česká Alexandreida vznikla na podkladě německé, ta na podkladě francouzské; známe však i Alexandreidu polskou, srbskou nebo ruskou); později byla látka upravována, přizpůsobována (adaptována) podle potřeb středověku a dobového rytířského ideálua vyjadřovala politické názory společenských vrstev (v české Alexandreidě  české vyšší šlechty - panstva). V novější době se nejčastěji užívá metody transpozice (převyprávění), tj. adaptace vzhledem k jinému komunikačnímu cíli (například pro jiného čtenáře): v tomto smylsu se u nás tradičně uvádějí převyprávěné  biblické příběhy nebo indické bajky z pera Ivana Olbrachta nebo často kritizované adaptace Defoeova Robinsona Crusoea z dílny J. V. Plevy. Častým důvodem adaptace je - jak již uvedeno - přizpůsobení čtenáři: v takové adaptaci se vynechávají pro cílového čtenáře nesrozumitelná, nepochopitelná nebo tabuizovaná (dříve často erotická, sexuálně exponovaná) místa. Tato díla se někdy označovala jako „ad usum delphini“, tedy k použití dauphina, tj. francouzského následníka trůnu; šlo o díla expurgovaná (očištěná, pročištěná, tedy zbavená určitých partií a pasáží).
	Zvláštním případem meziliterárního kontaktu je parodie (vytvoření nového díla na podloží starého, které je takto zesměšňováno) nebo travestie (ital. travestire = převlékat se), kdy se ponechá obsah předlohy, ale změní se její výraz. Nejznámější jsou v evropském okruhu travestie Homérovy Iliady nebo Vergiliovy Aeneidy (podrobněji viz K. Krejčí: Heroikomika v básnictví Slovanů, Praha 1964). Jen míra napodobení a jeho motivace od sebe odlišují ohlas, variaci, výpůjčku, imitaci nebo transplantaci (například přenesení řecké literatury prostřednictvím staroslověnských překladů do národních slovanských literatur apod.).
Naše postmoderní doba vrací otázku původnosti zpět do hry kategorií intertextuality: v tomto smyslu je každý text intertext, tedy text mezi jinými texty, který je složen z řady záměrných nebo nezáměrných výpůjček, citátů či reminiscencí. Příkladem mohou být romány italského sémiotika Umberta Eca (nar. 1932) Jméno růže (1980) nebo Foucaultovo kyvadlo (1988). Toto pojetí zároveň klade otázku po funkci opakování v literatuře a po úloze recipienta (čtenáře), resp. po znalosti literárních textů:  například ten, kdo nezná dobové středověké nebo renesanční látky, vnímá Shakespearova dramata jinak, tedy spíše v rámci prvoplánového, holého příběhu, eventuálně spekulativně filozoficky, než ten, kdo zná Shakespearovy literární předlohy (například Romea a Julie, Hamleta apod.) a dobový (anglický) kontext jeho tvorby.

2. Biliterárnost, polyliterárnost a  větší srovnávací literární celky

Základním faktorem  rozlišování národní literatury je jazyk: další znaky jsou druhotné, odvozené. Proto můžeme stěží mluvit o Franzi Kafkovi (1883-1924) jako o českém spisovateli, stěží bychom však o něm mluvili jako o spisovateli německém, ale spíše o spisovateli německého jazyka, neboť tvořil na území Českého království jako součásti Rakouska-Uherska, konkrétně v česko-německo-židovské Praze, psal německy (i když uměl i česky) a byl původem Žid. Patří tedy do zvláštní skupiny tzv. pražské německožidovské literatury: jazyk díla je německý se silnou přítomností českého prostředí a židovské  tradice či židovského pocitu (pocitu židovské diaspory). 
Jiní autoři píšou dvěma a více jazyky, a  patří tedy podle tohoto klíče ke dvěma či více národním literaturám. Ve sféře jazyka mluvíme o bilingvismu nebo polylingvismu (multilingvismu), v rámci literatury pak o biliterárnosti nebo polyliterárnosti (multiliterárnosti). K těmto jevům zpravidla dochází v jazykovém a  kulturním prostoru, v němž se stýkají dvě nebo více národních kultur. Jde o kontaktové zóny, které patřily nebo patří do jednoho státního útvaru nebo si byly jinak blízké. Poměrně běžná je například biliterárnost česko-německá, slovensko-maďarská, polsko-ruská, norsko-dánská, finsko-švédská apod. Biliterárnost případně polyliterárnost přirozeně souvisejí s politickými a obecně kulturními okolnostmi. Jako příklad polyliterárnosti můžeme uvést Bruna Jasenského (1901-1941, rus. Jasenskij, vl. jm. Artur Zysman, polsky Jasieński), polského básníka, francouzkého pamfletisty a ruského romanopisce (stal se obětí Stalinových represálií). Známý britský dekadent Oscar Wilde (1854-1900 ) zasáhl kromě britské také do francouzské literatury, podobný osud měl autor absurdního dramatu Samuel Beckett (1906-1989), který patří jak do anglicky psané, tak do francouzské literatury.
Jiným jevem je tzv. dvojdomost nebo vícedomost, tj. přináležitost k více literaturám, aniž by spisovatel psal více jazyky. To je běžné spíše ve starších vývojových fázích literatur (před jejich štěpením na více národních literatur) nebo v případě, kdy jde o příslušníka jednoho etnického celku, který se hlásí k jazyku a literatuře jiného, obvykle blízkého etnika. To je mimo jiné případ východoslovanského barokního básníka Simeona Polockého (1629-1680), k němuž se hlásí  Rusové, Bělorusové a Ukrajinci, nebo Ján (Jan) Kollár (1793-1852) či Juraj (Jiří) Palkovič (1769-1850), kteří jako Slováci psali česky a k nimž se dnes hlásí obě národní literatury.
Některé tzv. světové jazyky spojují různé etnické skupiny a různé národní kultury a literatury. Markantní je anglicky psaná literatura mimo Britské ostrovy (tzv. overseas literature. tj. zámořská literatura, například kanadská, australská, novozélandská, literatury anglofonních afrických států, Indie, Karibiku; literatura USA je chápána jako zcela samostatná; je ovšem zřejmé, že jde všude o angličtinu projevující se ve více geografických variantách; v případě tzv. americké angličtiny (American English) se někdy radikálně mluví o američtině (American language). Podobnou úlohu hraje francouzština (bývalé francouzské kolonie v Africe, Karibiku, Tichomoří, francouzsky psaná literatura kanadská), v rámci Ruské říše, později Sovětského svazu a dnešního Společenství nezávislých států ruština (rusky píšící Bělorus Vasil Bykav, Kirgiz Čingiz Ajtmatov, sachalinský Korejec Anatolij Kim, Čukča Jurij Rytgev aj.).
Zvláštním případem je, když spisovatel cizího původu se stane výlučně spisovatelem literatury jiného etnika, kam vnáší novou látku, ale také jiné jazykové, stylistické a stylové prvky: to je i případ některých rusky píšících spisovatelů neruských etnik, Poláka Józefa Korzeniowského, alias Josepha Conrada (1857-1924), který se stal významným anglickým spisovatelem. Jinou skupinu tvoří spisovatelé cizího etnika, kteří však již žili nebo vyrostli jinde a ztratili s  vlastí svou nebo svého rodu hlubší kulturní kontakt. Atraktivním případem je Polák Wilhelm  Kostrowicki známý spíše jako francouzský básník a předchůdce a iniciátor  surrealismu Guillaume Apollinaire, jehož rod pocházel z území dnešního Běloruska, tehdy polsko-východoslovanské etnicko-jazykové zóny (básník však miloval především Rusko nebo spíše jeho mýtus). Ostatně polsko-bělorusko-litevsko-ukrajinská hraniční zóna je známa jako místo původu řady židovských rodin, z nichž se zrodila celá generace slavných amerických židovských spisovatelů (Saul Bellow, Allen Ginsberg, Bernard Malamud aj.). Zajímaví jsou také ruští spisovatelé 18.-20. století, kteří  nebyli svým původem čistě etnickými Rusy: i tato,  byť vzdálená okolnost někdy zanechala v jejich díle stopu zřetelnou či méně zřetelnou (Antioch Kantěmir byl synem moldavského knížete, Michail Lermontov  pocházel ze skotského šlechtického rodu Learmonthů a mezi jeho předky byl známý středověký skotský minstrel Thomas the Rhymer, Alexandr Puškin pocházel po matce z hamitského rodu, původem z dnešní Ethiopie, Nikolaj Gogol, vlastně Hohol, byl Ukrajinec, Alexandr Gercen [něm. Herzchen = srdíčko, tedy dítě z lásky] byl po matce Němec, prozaik, dialektolog a autor Výkladového slovníku živé velkoruštiny obsahujícím 200 000 hesel Vladimir Dal byl dánského původu,  děkabristický básník Vilgelm Kjuchelbeker, vlastně Wilhelm Küchelbecker, byl také Němec, stejně jako Puškinův přítel z carskoselského lycea  Anton Delvig, autor ruské fantastiky a orientalista Osip Senkovskij, stejně jako romanopisec a novinář Fadděj Bulgarin byli původem Poláci, Vasilij Žukovskij, nemanželský syn statkáře Bunina,  byl po matce Turek, novoromantik Afanasij  Fet-Šenšin, stejně jako Gercen nemanželský syn, byl po matce Němec, povídkář Alexandr Veltman byl původem Švéd, prozaik 10-20. let 20. století Alexandr Grin (vlastmně Griniewski) byl po dědečkovi Polák, stejně jako Jurij Oleša; Boris Pilňak (vl. jm. Wogau) byl zase volžský Němec; spekukuje se o tatarských předcích  Fjodora Dostojevského a Anny Achmatovové, ví se o italském původy Belly Achmadullinové). Cizí etnický původ není třeba přeceňovat a za každou cenu hledat jeho stopy v umělecké tvorbě; na druhé straně jej však nelze ani ignorovat.
Vztah mezi srovnávanými díly autory a národními literaturami vyvolal v život již v době pozitivistických počátků srovnávací literatury pojem „vliv“jako označení jednosměrného působení jednoho díla na druhé, jednoho literárního jevu na druhý. Dříve se z kategorie „vlivu“vyvozovala nadřazenost jedné literatury nad druhou (jsou literatury tzv. tvůrčí, jiné   jako by pouze přejímaly jejich podněty) a kategorie vlivu se neúměrně zveličovala a souběžně s tím se podceňovala úloha recepčního  (přijímacího) prostředí. Slovenští komparatisté uspořádali v letech 1979-1980 v časopise Slavica Slovaca diskusi, jejímž cílem bylo odstranit „vliv“z terminologie srovnávací literární vědy a slovenský komparatista světového jména  Dionýz Ďurišin (viz dále) jej dokonce nazval „osudovým problémem literární komparatistiky). Diskuse vyústila ve snahu nahradit pojem „vliv“dvojslovným označením recepce-kreace nebo impuls - vstřícný pohyb  recepčního prostředí. Tato představa vychází ze zrovnoprávnění literárního díla, které působí, a díla nebo děl, která jeho podněty přijímají, neboť také ony musí mít v sobě kreativní prvky, které jim umožňují iniciativu jiného díla (jiných děl) přijmout (pojem „vstřícný pohyb“pochází od již zmíněného ruského komparatisty Alexandra Veselovského). Nicméně to neodstraňuje hodnotu působení a impulsu a nahrazuje jej popisem procesu (impuls a přijetí).
Z pozice tzv. estetické komunikace zasáhl do srovnávací literární vědy další slovenský literární vědec Anton Popovič, který poukázal na důležitost metatextu (textu o textu), tedy na odvolávku na cizí dílo, na přítomnost cizího textu, na citátovost a reminiscentnost a také na místa s tzv. kvázimetatextem, tj. na odvolávky na neexistující, fiktivní text: sám například upozornil  na pseudocitáty v záhlaví jednotlivých kapitol známého Puškinova románu z dob povstání Jemeljana Pugačova Kapitánská dcerka (1836), na romantckou medodu tzv. nálezu jakoby cizího rukopisu apod. Uvádí také vydávání cizích textů pod jmény slavných spisovatelů apod.
Kromě hlubšího poznání literárních jevů (jednotlivých děl, děl různých autorů různých národních literatur) včetně bi- a polyliterárnosti a dvojdomosti a vícedomosti je hlavním cílem srovnávání literatury vytváření vyšších obsahových syntéz. Prvním krokem k nim je přirozená existence tzv. příbuzných literatur, jazykově, kulturně, společensky, eventuálně politicky blízkých celků. Tradičně se uvádějí slovanské literatury; steží lze však stejně snadno hovořit o románských nebo germánských literaturách. Jinak řečeno: mechanické převádění jazykové blízkosti na blízkost literární není možné a také v případě slovanských literatur byly vysloveny pochybnosti o jejich kompaktnosti, jejíž intenzita se mění (výraznější byla na počátku literárního vývoje a pak snad v 18. a zejména v 19. století v letech národních obrozenských hnutí, kdy byla bývalá i jsoucí blízkost znovu posílena). 
Zónové komplexy se naopak utvářejí na základě geografické blízkosti a nejsou založeny na jazykové blízkosti nebo příbuznosti, spíše na historicko-kulturní sounáležitosti a prostorové blízkosti. Mluví se například o zónovém komplexu západoevropském (sjednocujícím literatury germánské, románské, vyjma rumunské, i jiné, například keltské) nebo středoevropském (německá, polská, česká, slovenská, rakouská, maďarská, snad i slovinská, dílem rumunská). Přináležitost  k zónovému komplexu je historicky proměnlivá: italská literatura byla dříve součástí západoevropského komplexu (započala zde renesance), posléze vlivem územního sblížení s Rakouskem se stala spíše součástí středoevropského komplexu, ve 20. století se zase přesouvala do západní Evropy, po roce 1989 obnovuje některé kulturní spoje se střední Evropou apod. V tomto pohybu hrají důležitou úlohu politicko-ekonomické faktory, například utváření Evropské unie, ale nejsou jediné a dokonce se někdy projevuje k jejich silovému působení odpor: umění je přece jen autonomní součástí společenského vývoje.
Ještě vyšším obsahovým celkem, který vzniká na základě srovnávání, je tzv. generální literatura (littérature générale, general literature, allgemeine Literatur, obščaja literatura), která zobecňuje vztahy více než dvou národních literatur. Nejobecnějším možným produktem srovnávání literatur je vytvoření konceptu tzv. světové literatury.
	
3. Světová literatura: výchozí teze
V tradičně eurocentrickém (evropocentristickém) pojetí se „světová literatura“odvozuje z Goethova pojmu „Weltliteratur“(tj. světová literatura). I když u německého básníka a prozaika nenajdeme explicitní vyložení pojmu, lze usuzovat, že jde spíše o vědomí meziliterárních souvislostí, tedy především souvislostí mezi jednotlivými autory a díly, o kulturní výměnu kulturních statků, při které by se nemělo ztrátit specifikum jednotlivých národů, jinými slovy: šlo by o prohloubené a systematické pěstování mezinárodních kulturních kontaktů a kulturní výměny. Podle českého literárního vědce Vladimíra Svatoně světovost neulpěla na dílech jako fixní kvalita, ale vznikala jako „výsledek specifického způsobu interpretace“; literární hnutí Sturm and Drang prožilo novým způsobem Shakespeara; J. G. Herder, J. H. Voß a ve Francii Ch. Fauriel přečetli nově Homéra. Předmětem úvah a studia se stali Dante, Boccaccio, Calderón a  Cervantes. Ze současné produkce byl pokládán za srovnatelného s reprezentativními díly minulosti Goethův Faust, Vilém Meister a Diderotův Jakub fatalista. Pojem světové literatury se u romantiků utvářel v souladu s novým čtením, novým způsobem chápání literárních výtvorů.
Velmi případně tak vyhmátl onen moment, kdy se pojem vytvářel jako výsledek nějaké nové interpretace, nového „prohlédnutí“či „prozření“, v němž byly vidět nikoli jen výseky slovesnosti, ale literatura ve své celkovosti. Je však zřejmé, že tato celkovost či celistvost je celkovostí evropskou, resp. západoevropskou, která sice své kořeny hledá a nachází na Východě (tj. v starořecké literatuře a zprostředkovaně ve starém Egyptě, v hebrejském Starém zákoně, aramejském a řeckém Novém zákoně, v literatuře helénské a v písemnictví Římského impéria), ale jejich vývojové výhonky sleduje již na teritoriu západní Evropy, kde byly recipovány, transformovány, redukovány, tedy nutně okleštěny a zbaveny některých vlastností a funkcí. Nejen nedostatečnost, ale především nepravdivost eurocentrismu (evropocentrismu), jeho faleš byla obnažena v posledních desetiletích v řadě děl, z nichž se nejčastěji uvádí ruský akademik N. I. Konrad. V této souvislosti lze upozornit na závažný orientalistický počin český, překračující ovšem hranice české orientalistiky a orientalistiky vůbec, totiž na pokus vytvořit obecnou rovinu takříkajíc orientální generální literatury v dosud ne zcela doceněném kolektivním sborníku Setkání a proměny.
	Jakýmsi kompromisem mezi světovou literaturou jako určitou konvencí vyplývající z nové interpretace písemnictví a mechanickým souborem tzv. nejlepších děl, tj. děl čítankových, chcete-li povinnou četbou, je americké pojetí world literature (great books) jako souboru děl, která má znát univerzitní student. Toto pojetí je de facto praktickou aplikací zmíněné interpretační konvence, jejíž prameny jsme již viděli v období Sturm und Drang, odkud vyústilo do kontaktologického pojetí Goethova.
	Univerzalita (littérature universelle) je v tomto případě ovšem univerzalitou západoevropocentrickou, v níž se pracuje s kategorií vlivu, kde se od centra šíří jakoby kulturní vlny oplodňující údajný literární úhor. Mechanická, přiřaďovací, aditivní (D. Ďurišin) koncepce světové literatury vychází především z literární a čtenářské praxe: je to tedy mechanický soubor národních literatur a jejich tzv. nejlepších (nejhodnotnějších, konvenčně pokládaných za nejhodnotnější) a nejnosnějších, nejproduktivnějších literárních děl. Takto je koncipována drtivá většina příruček učebnicového typu i reprezentativních mnohasvazkových publikací.I aditivní koncepce světové literatury má nutně axiologický aspekt, který však více převažuje ve vysloveně axiologické koncepci, která buduje světovou literaturu jako světovou klasiku. I v této koncepci však převažuje konvenčnost, tedy nutnost všeobecného přijetí dohodnutých hodnotových kritérií. Z toho vyplývá, že zde opět musí převažovat kulturní centrismus, v našem prostředí především západoevropocentrismus. Mimo jiné se tu odráží letitý spor mezi objektivistickým a subjektivistickým směrem srovnávací literární vědy, tj. otázka, zda komparatistika se má zabývat zkoumáním literárních produktů bez ohledu na jejich estetickou a historickou hodnotu, resp. zda má zůstat pouze u objektivistického popisu či registrace literárních vlivů a vztahů. Existovalo tu totiž reálné nebezpečí, že odmítnutí aditivní, přiřaďovací koncepce povede k druhé krajnosti, tj. k absolutizaci výběrového principu; např. německý komparatista F. Strich v díle Weltliteratur und vergleichende Literaturgeschichte (1930) proti pojmu Weltliteratur postavil Weltliteraturgeschichte ve smyslu termínu označujícího syntézu národního specifika a všelidské hodnoty jako obligatorního rysu literárního celku aspirujícího na „světovost“. Konkrétně se zde jednalo o skutečnost, jakým způsobem národní literatury vstupují do vyšších literárních celků, zda jednotlivě či v širším rámci obecnějšího vývoje.
	Jestliže výběrová koncepce „literárních klasiků“byla plodem pozitivistické „vlivologie“, kde funguje axiologický systém binárních opozic (literatury malé a velké, rozvinuté a nerozvinuté apod.), prvním elegantním pokusem překlenout tento rozpor byla van Tieghemova koncepce „littérature générale“a „littérature comparée“; světová literatura je podle francouzského badatele jistá abstraktní celistvost, jejíž popis a syntetizaci není možné v současnosti realizovat. Pojetím generální literatury jako studia literární struktury určitého internacionálního společenství ve vzájemných korespondencích a koincidencích byla ovlivněna česká škola meziválečné literární komparatistiky, z jejíhož podhoubí rostl i mladý René Wellek získávající základy badatelské metody v seminářích O. Fischera, V. Tilleho, V. Mathesia aj. Již roku 1914 O. Fischer v recenzi monumentálního díla německého literárního historika Richarda M. Meyera Světová literatura v devatenáctém století (Stuttgart und Berlin 1913) vytkl zjednodušenou konstrukci obrazu světové literatury vytvořeného z ryze nacionálního a účelového pohledu, tj. která díla z germánských literatur esteticky a historicky aspirují na „živoucí písemnictví“.
Roku 1958 Wellek v Chapel Hill své stanovisko doplnil a rozvedl: rozpor mezi srovnávací a generální literaturou (ve Wellekově koncepci volné synonumym k pojmu světová literatura) byl vytvořen uměle, protože srovnávací metoda není badatelskou výsadou té nejobecněji pojaté komparatistiky, ale jako taková je stále přítomna ve všech společenských a přírodovědných disciplínách.
	Obdobně Wellkovi myšlenkově blízký R. Étiemble systematicky ve svých studiích zpochybnil hranici mezi „littérature générale“a „littérature comparée“. Pojem literatura ve smyslu logického celku veškerého písemnictví musí bez uměle konstruovaného „závorkování“a „přívlastkování“zahrnovat veškeré projevy fixované i nefixované, současné i minulé v jejich přirozené podobě. Třeba zdůraznit, že se tu nejednalo o aktualizovanou inovaci zastaralé přiřaďovací koncepce; zdůrazněním kulturněgeografického principu jako dominantního rysu těch nejobecnějších literárněhistorických abstrakcí (např. světová literatura) chtěl Etiemble upozornit na svazující limity generální literatury v kritické praxi často sklouzávající k hodnotovému prosazování  europocentrismu (viz R. Etiemble: Essais de littérature [vraiment] générale. Paris 1974).
	Jestliže se Wellek v chápání světové literatury pokusil do jejího obsahu integrovat specifické hledisko estetické hodnoty („intrinsic approach“), obdobně shrnující systematiku dobových koncepcí s odvoláním na Bibliography of Comparative Literature (Chapel Hill 1950) od F. Baldenspergera a Wernera P. Friedricha provedl ve svých četných studiích literární teoretik Max Wehrli. Vědu o světové literatuře lze traktovat trojím způsobem: jako pomocnou vědu národních literárních dějin, jako mezinárodní encyklopediku národních historií literatury či jako nadnárodní vědu vlastního a vyššího charakteru. Samotná světová literatura je pro něj „dynamickou historickou veličinou“, jednotou živých literárních tradic, nikoli statických poetik; přesto k jejím syntézám je třeba přistupovat skepticky, protože současné realizace žánrově oscilují mezi fabulační tvořivostí snaživého jednotlivce a všeregistrující kompilátorskou kronikou, za níž nejčastěji stojí badatelskými direktivami svázaný autorský kolektiv.
Jestliže klasická literární historiografie se může vykázat četnými dějinami národních literatur (samotný pojem národní literatury je detailně propracován a je častým předmětem nejrůznějších metodologických úvah, které podtrhují centrismus národních literatur), syntézy dějin světové literatury jako by rezignovaly na svou specificky metodologickou stránku a zdůrazňovaly praktičnost a instruktivnost svého zaměření čerpanou spíše z historiografie národních literatur. Běžné kompoziční třídění dějin světové literatury podle jazykově národních kritérií je chápáno a obhajováno jako ústupek čtenáři, který hledá nikoli abstrakci těch nejobecnějších vývojových procesů, nýbrž základní informaci o cizojazyčném díle, které je vždy geneticky spjato s některou národní literaturou. Jde tu - jak to výstižně postřehl maďarský komparatista M. Vajda - o pojetí dějin světové literatury jako autonomního žánru, který je v praxi považován „na základě dosavadních realizací za žánr populární, referenční, v ušlechtilém smyslu slov a přece jen ,vulgarizující`“.
	Připomeňme v českém a bývalém československém kontextu dva nejvýznamnější pokusy: Pišútovy Dejiny svetovej literatúry I a II (Pišút a kol., Bratislava 1963) obhájily svůj encyklopedický zřetel tím, že proklamovaný ideál podílu národních literatur na konstituování vědomí společného údělu prognózovaly do daleké budoucnosti; dějiny světové literatury v tomto pojetí představovaly interpretačně monografické portréty děl a osobností hodnotově přesahujících národní horizont. Analogický důraz na princip chronologický, do něhož jsou integrovány jazykové a geografické zřetele, uplatnil rovněž  projekt syna germanisty Otokara Fischera romanisty J. O. Fischera projekt Světová literatura I-IV (Praha 1984-1987), který zvolil „historicko-typologické“řazení látky „s respektováním určité časové nerovnoměrnosti vývoje různých zemí a národů“. Tato teze sice zakládá postulát světové literatury jako nejnosnějších tradic národních literatur participujících na základním fondu „světového kulturního dědictví“, avšak konkrétní realizace vynucená studijním zaměřením skript byla jen zdařilým pokusem vidět přínos naší národní literatury na vývojovém pozadí vyšších evropských a mimoevropských celků. Dominující hledisko národní literatury bylo zachováno, metodický postup „světová literatura očima národních literatur“má své relativní výhody a přednosti: vědomí pevného bodu, kterým vstupujeme na nejisté teritorium vyšší dějinné abstrakce, neboť libovolně zvolený literární fakt vývojové řady - většinou nerovnoměrné a asynchronní - lze vždy srovnat podle nejrůznějších kritérií chronologických, tematických, žánrových aj., na pružné synchronní ose s jevem analogickým či protikladným. Chápání dějin světové literatury jako svébytného žánru je na druhé straně zpochybňováno poukazy na celistvost toho, co tento pojem označuje a zahrnuje. Konstitutivní a variabilní znaky národní literatury tvoří relativně uchopitelný centrismus (k němuž lze přistupovat různě, nikoliv jej však a priori odmítat). Světová literatura nemá svůj jazyk, i když přední světové jazyky jsou nástrojem rozšířené komunikace, včetně umělecké. Může mít však světová literatura svůj obligatorní rys: je to vývojová historická hodnota či proměnlivější estetická dimenze, mýtus autora „završený“na jeho dílo, anebo obecně uznaná idea vypreparovaná z textu a žijící ve vlastním, hermeticky uzavřeném světě? Odpověď podle M. Vajdy je třeba hledat v systémovém pojetí světové literatury jako konstruktu zachycujícím nejobecnější procesy, „souvislosti, podobnosti a typologické korespondence“. Syntetizující zachycení dějin světové literatury lze podle Vajdy technologicky realizovat trojím způsobem: 1. jako dějiny idejí (např. spor idealismu s realismem apod.), 2. jako dějiny formy, resp. těch žánrů, které většinou přesahují rozměr národní literatury a 3. jako dějiny uměleckých a literárních proudů, tedy historie poetik slučující aspekty stylistické a ideologické.
	Spojení světové literatury s koncepcí systému má však hlubší kořeny; poukazuje na ně mj. Slavomír Wollman, který zdůrazňuje, že toto spojení nevyplývá jen z mechanické aplikace tzv. systémové analýzy převzaté z kybernetiky či exaktní teorie informace, ale je dáno přirozenou existencí literárních jevů a procesů v morfologicky rozpoznatelných celcích, jež se liší od nestrukturované řady děl či podle jednotlivých kritérií empiricky zvolené řady vybraných textů. Východiskem k systémovému chápání se Wollmanovi stává monistická koncepce dějin, tj. myšlenka jednoty slovesného vývoje světa včetně folklórních projevů. K odmítnutí hodnotově pojaté binární opozice „národní literatura - světová literatura“zde přistupuje minuciózní terminologická argumentace specifikující „literaturu celého světa“v smyslu amorfní sumy všech uměleckých výtvorů a světovou literaturu jako selektivní formaci definovanou svou funkčností a distinktivním rysem hodnoty, z níž je eliminováno kritérium atribuce, pokud implikuje „nadřazenost“či „podřazenost“některých slovesných formací. Z těchto konstatací je na první pohled zřejmé, že v duchu van tieghemovské tradice „littérature générale“je světová literatura pojímána převážně geneticky, tj. jako mnohostranný tvar vzniklý z konkrétních děl.
	Jestliže Vajdův pokus o systémový přístup ke světové literatuře jako souboru obecnějších typologických korespondencí eliminuje v „síti meziliterárnosti“(D. Ďurišin) diference nejrůznějších úrovní a Wollmanovo metodologické úsilí funkčně inovuje starší komparatistickou tradici, předchůdcem jiného postoje k světové literatuře jako uceleného systému, který bude předmětem závěrečné úvahy, je pojetí, jež se objevilo v bývalém SSSR v práci badatelského kolektivu Světové literatury a které je vyloženo v předběžných kontemplacích I. G. Něupokojevové, která zastává názor, že světová literatura není výsledkem aditivní ani axiologické koncepce, nemůže to být jakýsi mechanický soubor děl, ale že je to nejvyšší zobecnění literárního procesu, v němž musejí být obsažena vlastně všechna díla, která svět zplodil v podobě obecniny, obecného paradigmatu. Současně je Něupokojevová velmi inspirativní také v tom, že si uvědomuje důležitost přístupových cest k této obecnině, tedy obecných přechodových kategorií, jako jsou příbuzné literatury, zónové komplexy a generální literatura, ovšem také biliterárnost, polyliterárnost, dvojdomost a vícedomost.

4. Koncepce Dionýze Ďurišina a souvislosti srovnávací literatury
 V koncepci Dionýze Ďurišina a v práci týmu, který v 80. a 90. letech 20. století až do své předčasné smrti  vedl, se objevují další „schůdky“vedoucí ke světové literatuře: zvláštní meziliterární společenství, meziliterárnost a meziliterární centrismy.
	O frekvenci těchto pojmů a jejich novou funkčnost se zasloužil projekt Osobitné medziliterárne spoločenstvá I-VI (Bratislava 1987-1993), resp. Ďurišinova shrnující monografie Čo je svetová literatúra? (Bratislava 1993). Slovenský badatel je veden pevným metodologickým přesvědčením o definitivním rozpadu tradiční srovnávací vědy na tzv. klasickou komparatistiku zabývající se kontaktologií a typologií ve vztahu jednotlivých národních literatur a na novou disciplínu, jejíž předmět a pracovní metody zachytí oblast meziliterárních zákonitostí, tj. sféru přesahů národní literatury k literatuře světové. Ďurišinův metodologický vývoj od referátu na 5. kongresu srovnávacích literatur AILC v Bělehradě (1967) až po současnost představuje překvapivou a zároveň logickou cestu. Na jedné straně zavržení klasické komparatistiky s její pozitivistickou „vlivologií“, odmítnutí její terminologie včetně frekventovaného pojmu „vliv“(v Teórii literárnej komparatistiky z roku 1975 navrhl náhradní pojem recepce-kreace), na druhé straně návaznost na historickou poetiku A. N. Veselovského a široce chápané strukturální myšlení reprezentované osobnostmi Franka Wolllmana a badatelova učitele Mikuláše Bakoše. Z této metodologické orientace pozvolna krystalizovala teze, že vlastní bází moderní literární komparatistiky se musí stát jedině srovnávací historická poetika, která se místo genetických „vlivů“a „kontaktů“zaměří na výzkum typologických analogií, pro které badatel v souladu s V. M. Žirmunským používal pojem konvergence.
	V koncepci světové literatury Ďurišin volně vyšel z pojmu F. Wollmana, který tento pojem traktoval ve třech rovinách: 1. jako souhrn národních literatur celého kontinentu, 2. jako hodnotový výběr toho nejlepšího, co vzniklo v národních literaturách, 3. jako útvar zahrnující vzájemně determinované vztahy a souvislosti, tj. geneticky a typologicky podmíněné literární jevy, které fungují v meziliterárním procesu. Ďurišin ve shodě s F. Wollmanem považuje třetí vymezení za hlavní objekt srovnávacích výzkumů. Nově však koncipuje strukturu a funkčnost tohoto pojetí; dospívá k názoru, že světová literatura je konečný meziliterární fenomén, pohybující se na synchronní a diachronní ose slovesného vývoje. Světové literatuře jako věcně fungujícímu systému odpovídá určitý afinitivní model - pojmová nadstavba jako myšlenkový systém. Vztah mezi světovou literaturou jako takovou a teoretickou reflexí tohoto literárního jevu je proto zákonitě diferencovaný a proměnlivý. V novém projektu Meziliterárních evropských centrismů (Medziliterárne európske centrizmy, 1995-1997) Ďurišin akcentuje typ meziliterárních společenství konstituovaných na objektivnějším, geografickém principu, který na rozdíl od variabilnějších, etnicko-jazykových kritérií „vyjadřuje přirozenou koexistenci lidských komunit“. Výzkum meziliterárních centrismů zkonkrétňuje a zviditelňuje fenomén světové literatury, protože klade důraz na její přirozené podsystémy - na zóny, teritoria, regiony, oblasti apod., tj. na územní celky spojené hlediskem společného sociokulturního prostoru, v němž funguje - řečeno van Tieghemovou terminologií - centrismus „generální literatury“; kde platí užší, těsnější integrovanost literárních tradic a poetik. 
V Ďurišinově pojetí zvláštních meziliterárních společenství a meziliterárních centrismů tak znovu na jiné úrovni ožívají skutečnosti spojené například s existencí švýcarské, kanadské nebo jihoafrické literatury, kde vedle sebe sice existují díla psaná různými jazyky, ale přece jen si svým charakterem bližší než třeba francouzská kanadská a autentická evropská francouzská nebo anglicky psaná jihoafrická a anglicky psaná anglická apod.
Od svého vzniku prochází srovnávací literární věda složitým vývojem: střídají se v ní fáze ustrnutí, konzervace, zastavení a ohlédnutí s fázemi prudkého, radikálního obratu. Komparatistika byla u nás tradičně spojena se slavistikou inspirovanou pracemi Alexandra Veselovského, později ruských formalistů, v nichž pokračoval Roman Jakobson. Brněnská Filozofická fakulta Masarykovy univerzity, jejímž byl R. Jakobson profesorem, má ve sféře literární komparatistiky, tedy srovnávací literární vědy, dlouholeté tradice. Spočívají v meziválečné a poválečné činnosti profesorů-literárních vědců, z nichž mnozí založili nejen tradici oboru v Brně, ale významnou měrou určovali metodologii literární komparatistiky obecně, v měřítku republikovém i evropském. Byl to již zmíněný slavista prof. Frank Wollman, jehož spisy se staly klíčovými v rozvoji oboru: Slovesnost Slovanů (1928) a K methodologii srovnávací slovesnosti slovanské (1936); v poválečném období napsal několik studií včetně objevné monografie Slavismy a antislavismy za jara národů (1968). Prof. Frank Wollman vychoval od 40. let celou generaci brněnských slavistů-komparatistů, kteří namnoze přesahovali rámec slovanských literatur a zprostředkovaně další generaci komparatistů. Eidologie F. Wollmana, v níž svébytně pokračoval i jeho syn Slavomír, byla svými tvarovými, strukturními východisky blízká snahám Pražského lingvistického kroužku. 
V této činnosti pokračuje v současnosti literárněvědná práce na Ústavu slavistiky, který vydává periodikum Litteraria Humanitas, na jehož stránkách se již několikrát v rámci grantového projektu (1994, 1995) setkaly studie slavistů, romanistů, germanistů a klasických filologů, ročenku Slavica Litteraria a čtvrtletník Opera Slavica.
	Spíše z  tematologických kořenů rostla komparatistická metodologie romanisty  Prokopa Haškovce, který svým záběrem pokryl v podstatě všechny románské literatury. Druhým křídlem romanistické komparatistiky na Masarykově univerzitě byla s fakultou spojená činnost Václava Černého a  Otakara Levého, učitelů  Otakara Nováka, který vychoval přímo nebo zprostředkovaně další generace romanistů-komparatistů. Takto je orientován i sborník Études Romanes de Brno a monografie členů Ústavu románských jazyků a literatur.
Podobně komparatisticky byly a někdy i jsou zaměřeny práce některých germanistů,  klasických filologů a anglistů, dílem i bohemistů.
	V rámci bývalého Československa se vytvořilo několik skupin (center), které vedou vlastní diskurs: tradiční pražská skupina soustředěná ve Slovanském ústavu navazující na dědictví Franka Wollmana a podobně orientovaná škola brněnská, kterou vytvořil před svým pražským působením F. Wollman, dále Centrum komparatistiky na Filozofické fakultě Univerzity Karlovy v Praze, které jde spíše ve stopách Václava Černého, ukazujíc především na romanistické kořeny české komparatistiky, olomoucké studium kontaktové a vlivný slovenský Ďurišinův tým, který nyní - po smrti iniciátora a zakladatele - stojí na vývojové křižovatce a pokračuje v rozvíjení tohoto dědictví. I když každá z těchto škol preferuje jen určité hodnoty a tradice, bylo by chybou stavět je nesmiřitelně proti sobě; spíše litovat, že fakticky nikdy nedošlo ani k dílčímu polemickému střetu. Je zřejmé, že vědecká škola se etabluje delimitací od jiných, ale v jisté vývojové fázi (která podle mého soudu nastala) je plodnější konfrontace s jistou dávkou tolerance než pohodlná splendid isolation, neboť všechny školy explicitně mluví přibližně o tomtéž, mj. o historické a teoretické poetice, areálovosti, translatologii, problému středu a centra apod.., přičemž se v různé míře aplikují různé přístupy a metody a navazují se mezinárodní kontakty s určitými pracovišti (pro Brno jsou to například pravidelné kontakty s polskými genology kolem časopisu Zagadnienia rodzajów literackich a s německými historiky a teoretiky žánrů, pro Ďurišinův tým spjatost s italskou komparatistikou). 
	Je rozdíl mezi schopností otevřít se novým podnětům a vyzkoušet je a mezi nekritickým zbožněním jednoho proudu. V tomto smyslu je Ďurišinův průlom aktem hluboce volní, spíše silové, emotivní  povahy, který však pomáhá nazírat literaturu z jiného zorného úhlu a  je v jistém smyslu extrémní. „Středoví“autoři jsou schopni sumarizovat, scelovat koncepce, vidět je z odstupu a nadhledu, ale aby měli vůbec co scelovat a na co nahlížet z odstupu a nadhledu, musí mít k dispozici koncepce rozrůzněné a často až křiklavě protikladné. Jinak řečeno: bez krajních poloh se neobejde žádný vědecký výzkum, tedy bez poloh radikálních a nekompromisních.  Ďurišinova koncepce je nová a podnětná, uchovává si svou platnost a konkrétní i obecně metodologický význam. 
Základním přístupem Dionýze Ďurišina, který uplatňoval, bylo důsledné scelení terminologie a metodologie: jak je však vidět z publikovaných sborníků o zvláštních meziliterárních společenstvích, ne vždy se mu to dařilo: sborníky často zůstávají pestrým sborem různých hlasů, které se snaží sejít na nějaké metodologické křižovatce, najít společnou řeč, ale ne vždy s úspěchem. Je tedy prosazování nového metodologického přístupu záležitost procesuální, dlouhodobá a nelze ji vyřešit ihned a prudce. Terminologická koncepce a přísná metodologie měla zlomit individuální návyky s jejich pojmovou vágností a vytvořit jednotící rámec, v němž se mělo bádat; tento rámec rozlomil původní korpus genetické a typologické komparatistiky tím, že do ní včlenil problém areálovosti, centra a meziliterárnosti včetně meziliterárních centrismů. Pro nový Ďurišinův přístup už nebyla důležitá literární morfologie, ta byla subsumováno pod větší celky, pod velké korpusy textů, které se pohybovaly v čase a prostoru, narážely na sebe a přeskupovaly se.
	Pojetí administrativní areálovosti nebylo Ďurišinovým vynálezem, brali je v úvahu i badatelé před ním, ale Ďurišin má prioritu v radikálnosti a vyostřenosti tohoto pojetí. Badatelův temperament ho často vedl k formulování utopických cílů, jako například v případě systémového pojetí světové literatury (jak uvádí Miloš Zelenka v citaci z osobního dopisu, který mu adresoval René Wellek, naráží toto pojetí na praxi: Wellek, vycházeje z amerických zkušeností, ukazuje, jak je obtížné chtít po studentech znalost několika evropských jazyků, natož orientálních, bez nichž si toto systémové pojetí nelze představit).  Týmovost práce totiž vždy potlačuje individuální, často neuchopitelnou kreativitu a zdůrazňuje blokovost, mechaničnost a unifikaci: bez unifikace nelze dojít k novému pohledu na literaturu, neboť se pak zmítáme v esejismu a ztrácíme  přesnost, ale na druhé straně literárněvědná metoda se obnovuje také tím, že vytváří ostré kontury, nekompromisně se definuje a vyžaduje od badatelů jistou míru věrnosti (toto bylo, jak známo, typické pro Romana Jakobsona, který ve 20. letech pojímal členství v pražském Lingvistickém kroužku jako morální závazek či takřka politické vyznání, ale také pro Ďurišina, u něhož jsme mohli zaznamenat slova jako „zrada metody“apod.), ale také rozmývání, znejasňování těchto kontur, nové znejistění a individualizací, která hledá nové mosty a tunely, jimiž se chce dobrat nových pohledů. Každá metoda se za čas opotřebuje, je ji nutné inovovat, reformovat, do jisté míry i popřít: bereme proto metodu jako svého druhu nástroj, s jehož pomocí rozkrýváme objekt výzkumu. Podle nástroje  lze klasifikovat i jejich uživatele: někdo má rád nástroje ostré a hrubé, jiný spíše jemné, někdo je užívá razantně, jiný jen neznatelně a spíše čeká, až se mu objekt sám odhalí a uvolní. Nelze zde být jednoznačným soudcem: každý přístup má své oprávnění a svou funkci, nelze jej však brát za jednou provždy daný, jedině možný a jedině správný.
	Ďurišinově koncepci zeje určité bílé místo dané rozpojením artefaktu a jeho společenským a  areálovým fungováním ve větších celcích, že se nelze domnívat, že se korpus literárních textů pohybuje na nějaké prostorové orbitě jen působením vnějších sil, ale také vnitřním pnutím uvnitř, že tudíž nelze abstrahovat od poetické struktury uměleckého díla. Jinak řečeno, že utváření zvláštních meziliterárních společenství, meziliterárního centrismu apod. působí na vnitřní ustrojení artefaktu a tento jev jsem nazval interpoeticitou. Ve stati Literární dílo jako reflexe meziliterárnosti (viz výběrovou bibliografii) jsem se snažil ukázat na důležitost negativních, rezistentních, divergentních faktorů, které by se měly stát přirozenou součástí kategorie meziliterárnosti. Odpor k přejímání vývojových impulsů a naopak programové vysunování, únik z komunity mohou meziliterární společenství rozkládat, ale současně - jakoby paradoxně - obohacovat jeho  existenci na jiných základech. To ovšem souvisí právě s realizací meziliterárnosti přímo v uměleckých dílech, tedy s uvedenou interpoeticitou, jak se v dané stati zrcadlí v díle  J. Rytgeva, Č. Ajtmatova a A. Kima. 
Je tedy pnutí mezi vnitřní a vnější orbitou literární komunikace;  vnitřní kruh nelze z  výzkumu vyloučit, jinak se octneme jen v okruhu politologie a sociologie, jinak řečeno ve wellkovském „extrinsic approach“, který je sice legitimní, ale izolovaný bez průniku do nitra artefaktu, tedy bez „intrinsic approach“. Novost by mohla spočívat právě v hledání tohoto vzájemného zrcadlení a v jeho  areálových pohybech ve srovnávací dimenzi. To by byl program na dlouhá léta, který by současně transcendoval k jiným vědám a pohyboval by se na jejich pomezí (filologie, sociální vědy, etnologie, folkloristika), ale uchoval by si dosavadní tradiční sféru bádání, totiž umělecký jazyk a jakobsonovskou literárnost. Zde bych dal za pravdu opatrnému přístupu S. Wollmana, který mluví o potřebě interdisciplinarity, ale také disciplinarity, to jest vědomí vlastního oboru a jeho definování. I zde je možné již zmíněné rozmývání hranic a znejasňování obrysů, ale současně je třeba hranice a meze disciplíny vždy redefinovat. Právě v této oscilaci mezi roztržením hranic a jejich permanentní obnovou, mezi transcendencí a věčným návratem, mezi nahlížením za ploty oborů a metodologií a pokornými návraty do vlastní zahrady spočívá kreativní jádro literární vědy, která může zůstat i při těchto dlouhých „výletech“sama sebou.
	Ďurišinova metoda realizovaná v kolektivních sbornících a samostatných monografiích se tak znovu vrací do okruhu, z něhož vyšla, ale zanechala v něm výrazné stopy. Zdůraznila něco, o čem se sice vědělo, ale jehož význam nebyl zcela rozpoznán: utváření literatury v prostorovém a časovém pnutí ve velkých vývojových celcích, tedy zdůraznění vnějšího kruhu existence literatury.
	V tomto smyslu je inspirativním krokem tímto směrem kniha Ivana Dorovského Balkán a Mediterán; autor se k Ďurišinově metodologii - stejně jako jiní jeho brněnští kolegové -  svým způsobem hlásil a  hlásí. Především přijímá v globálu onu ďurišinovskou prostorovost a spřažení areálů (Mediterán - Evropa). Současně však jde ke kategorii autora, jehož chápe jako kreativní entitu jazykovou,  kulturní a jistě i psychologickou, mentální (dvojdomost a biliterárnost), začleněnou do proudu tradice, tedy do klasického paradigmatu literární historie (Cyrilometodějská tradice v českém a slovenském písemnictví) a do poetiky literárního směru (Některé zvláštnosti balkánské avantgardy) a překladu (Originál a umělecký překlad). Máme tu tedy pyramidu, která propojuje jak areálovost, prostorovost literatury, tak její vnitřní utváření, i když v daném případě nejde o vnitřně propojené celky, ale spíše o sled autonomních studií. 

5. Areálovost a integrace filologie a sociálních věd jako nový aspekt srovnávací literatury aneb Nezbytí komunikace a tolerance
Ďurišinovo prolnutí jazykových, kulturních a etnologických aspektů srovnávací literatury s jejím úhlem prostorovým, areálovým znovu poukázalo na nezbytí vytvořit novou disciplínu integrujícího charakteru, která by svou metodologií spojovala filologii a sociální vědy (zejména sociologii a politologii) a současně vytvářela mosty k textům jiných věd. 	Hledá v literárním textu propojení estetické a sociální reality: chce navrátit literárnímu textu jeho původní synkretický význam jako pramen informací o společenské realitě a současně jako artefaktu. Tato představa se realizuje v projektu teorie areálových studií a integrované žánrové typologie, který vznikl v nově konstituovaném Kabinetu integrované žánrové typologie při Ústavu slavistiky Filozofické fakulty brněnské Masarykovy univerzity.
	Mezi literárním textem jako artefaktem a literárním textem jako pramenem informací o sociální  realitě a součástí této reality existuje řada mezičlánků, tranzitivních pásem, jichž lze využít: jedním z nich je tzv. kulturologie zkoumající celek kultury prizmatem daného jazyka, jinou  socio- a psycholingvistika, jinou  politologie zabývající se konkrétním státem nebo geografickou či administrativně politickou zónou, další přechodovou sféru představuje kulturní historie jako součást obecných dějin.
	Jednu oblast teorie areálových studií reprezentuje tranzitivní zóna vzájemně propojených sociálních a filologických věd, které si vzájemně vypomáhají: filologie se svou analýzou jazyka a literatury, resp. literární kultury je prostředníkem k poznávání sociální reality, naopak sociální vědy poskytují studiu jazyka a literatury nezbytné sociální pozadí (social background), jímž jazyk vstupuje do pragmatického kontextu a vystupuje ze systémové uzavřenosti. Sociální realita není však pouze pozadím, ale přímo součástí jazykových mechanismů a literárních transferů: bez ní je nám význam literárního textu vlastně uzavřen nebo alespoň zbaven své původní vazby. I když je literární text jako objekt interpretace vlastně vždy svým způsobem vyložitelný, slabým propojením se sociální realitou nebo nedostatkem informací o prostředí vzniku textu ztrácíme řadu jazykově sociálních významů, které text původně zprostředkovával. 
Princip areálovosti a integrace filologické a sociálněvědní problematiky může být chápán jako svého druhu globalizace v literární vědě obecně a  v srovnávací literatuře zvláště. Vytváření velkých celků se týká jednak vytváření disciplín, které zkoumají celek umění a nikoli jen jeho jednotlivé druhy (generální poetika, generální genologie jako obecná nauka o uměleckých žánrech., generální komparatistika jako srovnávání všech druhů umění), integrují kulturu a umění a různé vědní oblasti (např. filologické a sociální vědy). Toto globalizující pojetí však tím silněji vyvolává rozpor mezi celkovostí a parciálností, v srovnávací literatuře zejména mezi národními literaturami a  vyššími celky (příbuzné literatury, zónové komplexy, generální literatura, světová literatura), jimž se vytýká spekulativnost, stejně jako názoru, že lze zobecnit a vzájemně studovat a srovnávat například žánry či druhy umění (Lze si vážně představit, že se budou srovnávat žánry hudební, architektonické nebo malířské s literárními? Nejde spíše o hledání volných spojitostí a styčných  bodů v jejich morfologii?). 
Okruh národní literatury kontra vyšší celky je spjat především s hodnotami a hodnocením literatury, tj. například s otázkou, které literaury jsou hodnotnější a které méně hodnotné. Na jiné úrovni se tak vrací problém, o němž kdysi ve dvou vlnách polemizoval již několikrát zmíněný český komparatista Frank Wollman. Ve spise K methodologii srovnávací slovesnosti slovanské (1936) odmítl tezi některých německých literárních vědců o vůdčí úloze německé literatury a odvozené roli slovanských literatur - Wollmanovým protiargumentem byla mimo jiné síla slovanských literatur ve sféře ústní lidové slovesnosti. Úporné hledání slovenských komparatistů kolem Dionýze Ďurišina  odmítlo - jak již bylo zmíněno - pojem „vliv“a ukázalo proces vzájemného působení jako spojení reacepce a kreace, tedy také jako práci recepčního prostředí nebo přijímající literatury: přijímání podnětů není tedy pasivní a mechanický proces, ale proces aktivní, který předpokládá „vstřícný pohyb“(pojem A. Veselovského „vstrrečnoje protivodviženije“). 
Problém globálních a národních celků se promítá do pojetí světové literatury, v praxi pak do tvorby učebnic tzv. světové literatury. Zde nelze  odmítat ani aditivní konglomeráty subjektivně vybraných národních literatur, které dlouhodobě hrály úlohu poetologických impulsů a iniciátorů, i když i zde lze ovšem zastávat různé názory. I v omezeném časovém průřezu takových světových literatur je nutno přihlížet k celé vývojové poetologické linii, nejen k mechanickým tzv. úspěchům, jako je zahraniční publicita, frekvence udělování Nobelových cen apod., která často reflektuje utilitární politická hlediska nebo souhrn uměle vyvolávaných masmediálních tlaků. Netolerantní dramatizace tzv. protikladu euroamerického či dokonce euroatlantického, který imituje takřka již politicko-vojenskou strukturu, a minoritního nebo do pozadí zatlačeného, například slovanského, skandinávského, mediteránního apod.  (ale víme, že tzv. kořeny obou jsou mediteránní, tzn. židovsko-anticko-křesťanské s pozadím  v Indii a Sumeru) nevede k dobrým výsledkům: stejně jako se již nelze vracet k podceňování literatur malých národů ve světovém literárním procesu (zde si například právě slovanské literatury užily své od nacionalisticky orientovaných německých badatelů, i když u samých preromantických a romantických Němců idea slovanské mladosti a perspektivy vznikla), nelze také připustit obrácená hlediska, tedy opačnou slepotu, a zastírat, že některé literatury sehrály v důsledku historických a jazykových okolností významnější a jiné (zatím) méně významnou úlohu ve vytváření všeobecně přijímaných estetických hodnot.